האם תהיתם אי-פעם למה אנו מוקפים בדברים שעוזרים לנו לעשות הכל
יותר ויותר ויותר מהר?
לתקשר מהר יותר,
אבל גם לעבוד מהר יותר, לנהל ענייני כספים מהר יותר,
לנסוע מהר יותר, לצאת לדייטים מהר יותר,
לבשל מהר יותר, לנקות מהר יותר ולעשות הכל בבת אחת?
מהי הרגשתכם כשאתם דוחסים עוד יותר לכל שעת ערות?
בשביל דור האמריקנים שלי,
המהירות מורגשת כמו זכות מולדת.
לפעמים אני חושבת שמהירותנו המינימלית היא מאך 3.
בפחות מזה, אנו פוחדים לאבד את יתרוננו התחרותי.
אבל אפילו הדור שלי מתחיל לפקפק
אם אנו שולטים במהירות
או אם המהירות שולטת בנו.
אני אנתרופולוגית בתאגיד "ראנד",
ולעומת אנתרופולוגים רבים שחוקרים תרבויות עתיקות,
אני מתמקדת בתרבויות של ימינו ובאופן הסתגלותנו
לכל השינויים שמתחוללים בעולם.
לאחרונה חברתי עם מהנדס, סייפו צ'ונדו, כדי לחקור מהירות.
אנו מבקשים למצוא איך אנשים מסתגלים לעידן ההאצה הזה
ולהשלכות שלו על הבטחון והמדיניות.
איך ייראה עולמנו בעוד 25 שנה
אם קצב השינויים הנוכחי ימשיך להאיץ?
מה תהיה המשמעות לגבי התעבורה,
הלימוד, התקשורת,
הייצור, הנשק
ואף הברירה הטבעית שלנו?
האם עתיד מהיר יותר יגביר את הבטחון והפריון שלנו,
או את פגיעותנו?
לפי המחקר שלנו, אנשים מקבלים את ההאצה כבלתי-נמנעת,
על הריגושים והעדר השליטה.
הם חוששים שאם יאיטו,
הם מסתכנים באובדן רלוונטיות.
הם אומרים שהם מעדיפים להישחק ולא להעלות חלודה.
אבל באותה נשימה,
הם מודאגים שמהירות עלולה לשחוק את מסורותיהם התרבויותיות
ואת תחושת הבית שלהם.
אבל אפילו אנשים שמנצחים במשחק המהירות
מודים שהם חשים אי-נוחות מסוימת.
הם רואים שההאצה מרחיבה את הפער בין מי שיש להם -
אנשי חוג-הסילון שטסים לכל מקום -
לבין מי שאין להם,
שנשארים מאחור, באבק הדיגיטלי.
כן, יש לנו סיבות טובות לחזות שהעתיד יהיה מהיר יותר,
אבל הגעתי להבנה
שבמהירות טמון פרדוקס,
וכמו כל פרדוקס טוב,
הוא מלמד אותנו על החווייה האנושית,
עד כמה שהיא מגוחכת ומורכבת.
הפרדוקס הראשון הוא שאנו אוהבים מהירות,
והעוצמה שלה מרגשת אותנו.
אבל מוחותינו הפרהיסטוריים לא ממש בנויים לכך,
המצאנו רכבות הרים, רכבי מירוץ ומטוסים על-קוליים,
אבל אנו לוקים בצליפות-שוט, בחילות נסיעה,
יעפת.
לא התפתחנו לעשות כמה משימות במקביל,
אלא התפתחנו לעשות דבר אחד בריכוז עצום,
כמו ציד - לא בהכרח במהירות רבה
אבל עם עמידות למרחקים גדולים.
אבל כעת מתרחב הפער בין הביולוגיה לבין סגנונות החיים שלנו,
חוסר-התאמה בין מה שגופינו בנויים לו לבין מה שאנו כופים עליו,
תופעה שהמורים שלי כינו "בני עידן האבן בנתיב המהיר".
(צחוק)
פרדוקס שני של המהירות הוא שאפשר למדוד אותה באופן אובייקטיבי, נכון?
קילומטרים לשעה, ג'יגה-בייט בשניה,
אבל איך מהירות מרגישה
והאם אנו אוהבים אותה --
אלה שאלות סובייקטיביות ביותר.
אנו מסוגלים לתעד
שהקצב שבו אנו מאמצים טכנולוגיות חדשות הולך וגובר.
למשל, נדרשו 85 שנה מהופעת הטלפון
ועד שלרוב האמריקנים היה טלפון בבית.
לעומת זאת חלפו רק 13 שנה עד שלמרביתנו היו טלפונים חכמים.
והאופן בו אנשים פועלים ומגיבים למהירות
משתנה מתרבות לתרבות, וגם בין אנשים באותה תרבות.
אינטרקציות העשויות להיראות קצרות ונעימות
בתרבויות מסויימות
עלולות להיחשב לחוסר-נימוס נוראי בתרבויות אחרות.
הרי לא תבקשו כוס חד-פעמית בטקס תה יפני,
כדי להספיק לאתר התיירות הבא שלכם,
נכון?
פרדוקס שלישי הוא שמהירות מולידה מהירות.
ככל שאני ממהרת לענות, כך עונים לי יותר,
וכך עליי לענות שוב מהר יותר.
יותר תקשורת ומידע בקצות אצבעותינו בכל רגע נתון
היו אמורים להפוך את קבלת ההחלטות לקלה והגיונית יותר.
אבל מסתבר שזה לא ממש קורה.
הנה עוד פרדוקס אחד:
אם כל הטכנולוגיות המהירות האלה היו אמורות לשחרר אותנו מעבודת-פרך,
איך זה שאנו כל-כך לחוצים בזמן?
איך זה שאנו עושים תאונות במספרי-שיא,
משום שאנו חושבים שעלינו לענות מיד על ההודעה?
האם החיים במסלול המהיר לא היו אמורים להיות קצת יותר כיפיים
וקצת פחות לחוצים?
לדוברי הגרמנית יש אפילו מילה לזה:
"איילקראנקהייט".
באנגלית: מחלת החפזון.
כשעלינו לקבל החלטות מהירות,
נכנס לפעולה הטייס האוטומטי במוח
ואנו מסתמכים על ההתנהגויות הנלמדות שלנו,
הרפלקסים שלנו, ההטיות הקוגניטיביות שלנו,
כדי להבין ולהגיב במהירות.
לפעמים זה מציל את חיינו, נכון?
הילחם-או-ברח.
אבל לפעמים זה משבש את חיינו בטווח הרחוק.
קורה הרבה שהכשלים הגדולים בחברה שלנו
אינם כשלים טכנולוגיים,
אלו כשלים שנובעים מכך שקיבלנו החלטות חפוזות מדי
על טייס אוטומטי.
לא עשינו את החשיבה היצירתית או הביקורתית הדרושה
כדי לחבר בין הנקודות,
לעקור מידע כוזב
או להבין מצבים מורכבים.
לא ניתן לבצע מהר סוג חשיבה כזה.
זאת חשיבה איטית.
שני פסיכולוגים, דניאל כהנמן ועמוס טברסקי,
החלו להצביע על כך עוד ב-1974,
ואנו עדיין מתקשים לעשות משהו עם התובנות שלהם.
ניתן לראות בכל ההיסטוריה המודרנית פרצי האצה בזה אחר זה.
זה כאילו שאנו חושבים שאם נאיץ מספיק,
נוכל לברוח מהבעיות שלנו.
אבל זה לעולם לא קורה.
זה ידוע לנו בחיים שלנו,
וגם קובעי מדיניות יודעים זאת.
אז כעת אנו פונים אל הבינה המלאכותית
כדי שזו תעזור לנו לקבל החלטות חכמות יותר, מהר יותר
כדי לעבד את יקום הנתונים ההולך ומתרחב שלנו.
אבל מכונות לעיבוד נתונים אינן תחליף
לחשיבה ביקורתית ועקבית
של בני אדם,
שמוח תקופת האבן שלהם זקוק לקצת זמן כדי שהדחפים הרגעיים ישככו,
כדי להאיט את הנפש
ולאפשר למחשבות לזרום.
אם נראה לכם שעלינו פשוט ללחוץ על הבלמים,
זה לא תמיד יהיה הפתרון הנכון.
כולנו יודעים שרכבת שמבצעת עיקול מהר מדי, תרד מהפסים,
אבל סייפו, המהנדס,
לימד אותי שרכבת הנוסעת לאט מדי בעיקול עלולה לרדת מהפסים גם כן.
כך שניהול פרץ ההאצה הזה מתחיל עם ההבנה
שיש לנו יותר שליטה על מהירות מכפי שאנו חושבים,
אישית וגם כחברה.
לפעמים עלינו להנדס את עצמנו לנוע מהר יותר.
כשאנו רוצים לפתוח פקקי תנועה,
להאיץ סיוע לנפגעי הוריקן
או להיעזר בהדפסה תלת-מימדית כדי לייצר משהו שנחוץ לנו מיד,
ממש כשאנו זקוקים לו.
אבל לפעמים נרצה שהסביבה שלנו תורגש איטית יותר
כדי להנדס החוצה את ההתנגשות מתוך חוויית החפזון שלנו.
וזה בסדר, לא להיות מגורים כל הזמן.
זה טוב למבוגרים
וגם לילדים.
אולי זה משעמם, אבל זה נותן זמן להרהר.
זמן איטי איננו זמן מבוזבז.
ועלינו גם לשקול מחדש מה הכוונה ב-"לחסוך זמן".
תרבויות וטקסים סביב העולם נבנים מתוך איטיות,
כי האיטיות עוזרת לנו לחזק את ערכינו המשותפים וליצור קשר.
וקשר הוא חלק מכריע בהוויה האנושית.
עלינו להשתלט על הזמן,
וזה אומר לחשוב היטב על מחירה של כל טכנולוגיה נתונה.
האם היא תעזור לכם לתבוע חזרה זמן לטובת ביטוי אנושיותכם?
האם היא תגרום לכם או לאחרים לחלות במחלת החפזון?
אם נופלת לידכם הזכות להחליט על הקצב בו תרצו לנוע בחיים,
הרי זאת פריבילגיה.
נצלו אותה.
אולי תחליטו שאתם צריכים גם להאיץ
וגם ליצור זמן איטי:
זמן למחשבה,
לתת לדברים לחלחל
בקצב שלכם;
זמן להקשיב,
להזדהות,
לתת לנפש להירגע,
להשתהות ליד שולחן הארוחה.
אז כשאנו צופים אל העתיד,
בואו נשקול להגדיר את טכנולוגיות המהירות,
את מטרת המהירות
ואת ציפיותינו מהמהירות
לקצב אנושי יותר.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)