Chris Anderson: Cred c-o să facem așa:
o să vorbim despre viaţa ta
folosind fotografii de la tine.
Cred că ar trebui să începem cu aceasta.
Cine e în poză?
Martine Rothblatt: Sunt eu cu fiul meu cel mare, Eli.
Avea vreo cinci ani.
Poza e făcută în Nigeria,
după examenul de barou, din Washington DC.
CA: Doar că nu arată ca o Martina.
MR: Corect. Eram în ipostaza de bărbat, așa cum am fost crescut,
înainte să trec de la bărbat la femeie de la Martin la Martina.
CA: Te-ai născut Martin Rothblatt. MR: Corect.
CA: La un an de la această poză te-ai căsătorit cu o femeie frumoasă.
A fost dragoste la prima vedere? Cum a fost?
MR: A fost dragoste la prima vedere.
Am văzut-o pe Bina la o discotecă din Los Angeles,
şi apoi am locuit împreună.
Am fost atras de ea de când am zărit-o; parcă avea o aură de energie.
Am invitat-o la dans.
Şi ea văzuse o aură de energie în jurul meu.
Ne creşteam singuri copiii, eu bărbat, ea femeie.
Ne-am arătat pozele copiilor
şi iată, suntem căsătoriţi deja de o treime de secol.
(Aplauze)
CA: Pe atunci erai un antreprenor care lucra cu sateliţi.
Parcă ai avut două companii de succes,
după care ai început să te gândeşti
cum poţi folosi sateliţii pentru a revoluţiona radioul.
Vorbeşte-ne despre asta.
MR: Mi-a plăcut tehnologia spaţială,
iar sateliţii îi consider nişte bărci puse pe apă de strămoşii noştri.
A fost palpitant să navighez şi eu pe oceanele cerului.
Dezvoltam tipuri de sisteme de comunicare prin satelit,
lansând sateliţi din ce în ce mai puternici,
iar consecinţa a fost că antenele receptoare
au fost tot mai mici.
După ce am trecut la transmisiuni televizate în direct,
m-am gândit că dacă am avea un satelit mai puternic,
parabolica de recepţie ar fi atât de mică
încât doar cu o secţiune din ea
– o plăcuţă încastrată în acoperişul automobilelor –
şi am putea avea radio prin satelit.
Asta face Sirius XM azi.
CA: Cine a folosit Sirius?
(Aplauze)
MR: Mulţumesc pentru abonamentul lunar.
(Râsete)
CA: Ai reuşit în ciuda previziunilor de atunci.
A fost un succes comercial imens.
Dar curând, la începutul anilor 90,
s-a produs o transformare în viaţa ta și ai devenit Martina.
MR: Corect. CA: Spune-mi cum s-a întâmplat?
MR: M-am consultat cu Bina şi cei patru copii minunați ai noştri
şi i-am spus fiecăruia dintre ei
că, în sufletul meu, m-am simţit mereu femeie,
dar mi-a fost teamă că oamenii m-ar batjocori dacă aş arăta asta
aşa că mi-am suprimat sentimentul
şi mi-am arătat doar latura masculină.
Fiecare a reacţionat diferit.
Bina a spus: „Îţi iubesc sufletul
şi fie că în exterior eşti Martin sau Martina,
pentru mine nu contează, eu îţi iubesc sufletul.”
Fiul meu a spus:
„Dacă devii femeie mai eşti tatăl meu?”
I-am spus: „Întotdeauna voi fi tatăl tău”
şi sunt tatăl său şi azi.
Fiica cea mică a făcut un lucru minunat pentru un copil de cinci ani:
spunea oamenilor: „Îl iubesc pe tata şi ea mă iubeşte pe mine."
Pentru ea nu avea nici o importanţă amestecul genului.
CA: După câţiva ani ai publicat o carte:
„Apartheidul sexului.”
Ce susţineai în această carte?
MR: Că există în lume 7 miliarde de oameni
şi tot atatea moduri unice de exprimare a genului.
Chiar dacă oamenii au organe sexuale feminine sau masculine
acestea nu ne determină genul şi nici identitatea sexuală.
E doar ceva ce ţine de anatomie şi de organe de reproducere,
iar oamenii poate ar alege ce gen ar dori
dacă n-ar fi forţaţi de societate să fie ori una, ori alta,
aşa cum în Africa de Sud negrii erau separaţi de albi.
Antropologia ne spune că rasa e o ficţiune,
deşi rasismul e foarte, foarte real.
Şi ştim din studiile culturale
că separarea în genurile masculin şi feminin e o ficţiune fabricată.
De fapt există o fluiditate a genului,
care parcurge întreaga paletă de la bărbat la femeie.
CA: Nici tu nu te simţi mereu 100% femeie.
MR: Da. Aş spune că într-un fel îmi schimb genul precum coafura.
CA: (Râde)
Ea e minunata ta fiică, Genesis.
Cred că la vârsta asta i s-a întâmplat ceva îngrozitor.
MR: Nu mai putea să urce scările din casă
să meargă în dormitor
şi după câteva luni de consulturi la medici
au diagnosticat-o cu o boală rară, invariabil fatală,
numită hipertensiune arterială pulmonară.
CA: Cum ai reacţionat?
MR: La început am încercat să o ducem la cei mai buni doctori.
Am ajuns la Centrul Medical Național pentru Copii, din Washington, D.C.
Şeful secţiei de cardiologie pediatrică
ne-a spus că o recomandă pentru transplant de plămâni,
dar să nu ne facem speranţe,
pentru că sunt puţini plămâni disponibili mai ales pentru copii.
A spus că toţi cei cu boala asta au murit
şi, dacă aţi văzut filmul „Lorenzo”,
e o scenă în care protagonistul
se rostogoleşte pe scări şi plânge soarta fiului său.
Exact asta am simţit și noi.
CA: Dar nu ai acceptat acele limitări.
Ai început să studiezi căutând un tratament.
MR: Corect. Era internată la terapie intensivă săptămâni la rând
şi eu cu Bina făceam cu rândul,
unul la spital, celălalt cu ceilalţi copii.
Când eram la spital şi ea dormea mergeam la biblioteca spitalului.
Am citit toate articolele despre hipertensiunea pulmonară.
Nu făcusem biologie nici la facultate
aşa că a trebuit să citesc biologia de gimnaziu, apoi cea de liceu,
am trecut la cărţile de medicină, articole din jurnale şi înapoi,
iar în final ştiam destul ca să cred că e posibil ca cineva să găsească leacul.
Am înfiinţat o fundaţie non-profit.
În descrierea fundaţiei ceream fonduri
din care se plăteau cercetările medicale.
Devenisem expert, dar doctorii mi-au spus:
„Martina, apreciem fondurile pe care ni le-ai pus la dispoziţie,
dar nu vom putea găsi un tratament destul de repede cât să-ţi salvăm fiica.
Există însă un medicament
creat de Burroughs Wellcome Company
care ar putea stopa progresul bolii,
dar Burroughs Wellcome tocmai a fost preluat de Glaxo Wellcome.
Ei au decis să nu investească în medicamente pentru boli rare,
dar poate îţi poţi folosi cunoştinţele din comunicaţii prin satelit
pentru a găsi un tratament pentru hipertensiunea pulmonară.
CA: Şi cum ai făcut rost de medicament?
MR: Am fost la Glaxo Wellcome şi,
după ce m-au respins de trei ori, cu uşa trântită-n nas,
pentru că nu doreau să ofere patentul medicamentului
unui expert în comunicaţii prin satelit
şi nimănui de altfel.
Credeau că nu am cunoştinţele necesare.
Am convins câţiva oameni să lucreze cu mine
şi am căpătat oarece credibilitate.
Le-am învins rezistenţa;
apropos, ei nici nu credeau că medicamentul e bun.
Au încercat să-mi spună că-mi irosesc timpul,
că le pare rău pentru fiica mea.
Dar în final, pentru 25 000 de dolari
şi 10% din veniturile pe care le-am putea primi,
au fost de acord să îmi cedeze drepturile mondiale asupra medicamentului.
CA: Deci ai adus medicamentul pe piaţă într-un mod genial,
cheltuind oricât a fost nevoie pentru asta.
MR: Da, Cris, dar nu m-am ales cu un medicament.
După ce am scris cecul de 25 000 de dolari
şi am întrebat „Unde e medicamentul pentru Genesis?"
mi-au spus: „Martina, nu există acest medicament,
ci doar o substanţă care am testat-o pe şoareci.”
Şi mi-au dat o punguţă de plastic care conţinea nişte pudră.
Mi-au spus: „N-o da niciunui om!”
şi mi-au dat un act, care atesta că e un brevet,
şi de-acolo a trebuit să ne gândim cum facem medicamentul.
O sută de chimişti din SUA, de la universităţi de renume,
au jurat ca acest brevet nu va putea deveni medicament.
Chiar dacă ar fi devenit medicament n-ar fi putut fi pus în vânzare,
pentru că avea timp de înjumătăţire de doar 45 de minute.
CA: Şi totuşi, după un an sau doi, ai scos un medicament,
care a funcţionat pentru Genesis.
MR: Cris, uimitor e că
această pudră fără valoare,
care era o scânteie de speranţă pentru Genesis,
nu doar că o ţine în viaţă pe ea şi pe mulţi alţii,
dar produce şi venituri de 1,5 miliarde de dolari anual.
(Aplauze)
CA: Ca să vezi!
Deci ai listat compania,
şi ai câştigat o avere.
Cât le mai plătești celor de la Glaxo pe lângă cei 25 000 de dolari?
MR: Le plătim anual 10% din 1,5 miliarde,
adică 150 milioane, anul trecut 100.
E cea mai bună investiţie a lor. (Râsete)
CA: Dar cea mai bună veste cred că este asta.
MR: Da, Genesis e o tânară minunată.
Trăieşte şi e sănătoasă, la 30 de ani.
Aici sunt eu cu Bina şi cu Genesis.
E minunat că deşi Genesis putea face absolut orice în viaţă...
Crede-mă, dacă eşti înconjuraţi de oameni care-ţi spun că ai o boală fatală,
eu aş fugi până în Tahiti să nu mai văd pe nimeni.
Ea însă a ales să lucreze la United Therapeutics.
Vrea să facă tot ce poate ca şi alţii cu boli rare să aibă medicamente.
Azi e liderul nostru de proiect pentru activităţile televizate
şi contribuie, prin unificarea digitală a companiei,
la găsirea altor tratamente pentru hipertensiune pulmonară.
CA: Dar nu toţi cu această maladie au fost destul de norocoşi.
Mai există oameni care mor şi te ocupi şi de asta. Cum?
MR: Sunt cam 3000 de persoane doar în SUA
şi poate de 10 ori mai mulţi în lume,
care încă mor de această boală,
pentru că medicamentele încetinesc progresul bolii, dar nu-l opresc.
Singurul tratament pentru hipertensiune pulmonară, fibroză pulmonară,
fibroză chistică, emfizem, BPOC,
– de care a murit şi Leonard Nimoy –
e transplantul de plămâni.
Din păcate sunt plămâni pentru transplant doar pentru 2000 de oameni, în SUA, anual,
față de 500 000 de oameni care mor anual, în stadiul final de colaps pulmonar.
CA: Ce poţi face pentru asta?
MR: Concep posibilitatea ca,
aşa cum păstrăm maşinile, avioanele şi clădirile timp îndelungat,
cu piese de schimb în cantităţi nelimitate,
de ce n-am crea o cantitate nelimitată de organe transplantabile,
ca oamenii să trăiască nesfârşit,
mai ales cei cu boli de plămâni.
Am făcut echipă cu Craig Venter, – care a decodificat genomul uman –
şi cu compania fondată de el împreună cu Peter Diamandis,
– fondatorul X Prize –
pentru a modifica genetic genomul de porc,
aşa încât organele porcine să nu fie respinse de corpul uman
şi astfel să creăm o rezervă nelimitată de organe pentru transplant.
Facem asta prin compania noastră United Therapeutics.
CA: Chiar crezi că în vreo 10 ani
acest deficit de organe de transplant va fi rezolvat?
MR: Absolut.
La fel de sigur cum am fost de succesul cu televiziunea live Sirius XM.
Nu e mare brânză.
E o simplă inginerie de gene, una după alta.
Avem noroc să trăim într-o epocă în care secvenţierea genomială e rutină,
iar specialiştii de la Synthetic Genomics
pot intra în genomul porcului
să găsească exact genele cu probleme şi să le repare.
CA: Dar nu numai corpul...
Da, e nemaipomenit.
(Aplauze)
Nu doar corpul te interesează să dureze, ci şi mintea.
Şi cred că acest grafic înseamnă ceva profund pentru tine.
Ce anume?
MR: Acest grafic – de la Ray Kurzweil –
arată că rata de dezvoltare a calculatoarelor,
hard, firmware şi soft,
a avansat pe o curbă încât,
prin 2020 aşa cum am văzut în prezentările anterioare,
va exista o tehnologie
care va procesa informaţia şi lumea din jur
cu aceeaşi viteză ca mintea umană.
CA: Şi te pregăteşti pentru acea lume, cu credinţa că în curând
vom putea să luăm conţinutul creierului
și cumva să-l conservăm pentru totdeauna?
Cum ai descrie asta?
MR: Ceea ce facem noi este să facem posibile condițiile
în care oamenii să poată crea un fişier al minţii
– o colecţie a obiceiurilor, personalităţii, amintiri, sentimente,
credinţe, atitudini, valori –
tot ce există azi pe Google, Amazon, Facebook.
Toată informaţia stocată va fi disponibilă peste câteva zeci de ani,
odată ce un soft care va putea să recapituleze conştiinţa,
să reînvie conştiinţa iminentă din fişiere minţilor noastre.
CA: Nu glumeşti cu asta. Vorbeşti serios.
Cine e aici?
MR: E o ipostază de robot a scumpei mele soții, Bina.
O numim Bina 48.
A fost programată de Hanson Robotics din Texas.
Iată pe mijlocul revistei National Geographic
cu un îngrijitor.
Hoinăreşte pe internet
şi are sute de ore de particularități şi personalitate ale Binei.
E ca un copil de doi ani,
dar spune lucruri care uimesc oamenii
şi cel mai bine a descris-o o jurnalistă de la New York Times,
câştigătoare a premiului Pulitzer, pe nume Amy Harmon,
care spune că răspunsurile sunt deseori frustrante
şi alte ori la fel de convingătoare ca ale unui om în carne și oase.
CA: Ideea ta, speranța ta,
este că această versiune a Binei va trăi cumva mereu?
Sau versiuni upgradate ale ei vor trăi mereu?
MR: Da. Nu doar Bina, ci toată lumea.
Costă mai nimic să stocăm virtual fişiere mentale pe Facebook, Instagram etc.
Mass media socială e o invenţie extraordinară.
Pe măsură ce apar aplicaţii noi,
care o vor depăși pe Siri din ce în ce
şi vor apărea sisteme de operare pentru conştiinţă,
oricine din lume, miliarde de oameni
vor putea avea clone mentale proprii
care vor avea propria viaţă pe Internet.
CA: Martina, ideea e că într-o conversaţie normală
asta sună a nebunie curată.
Dar în contextul vieţii tale, după realizările tale,
după lucrurile pe care le-am auzit săptămâna asta,
realitatea construită furnizată de minţile noastre,
n-ai zice că nu se poate.
MR: Asta nu vine de la mine.
Eu comunic doar câteva din activităţile
de care se ocupă companii mari
din China, Japonia, India, SUA, Europa.
Există zeci de milioane de oameni care scriu cod
ce exprimă din ce în ce mai multe aspecte ale conştiinţei umane
şi nu trebuie să fii un geniu să vezi că toate aceste fire
se îngemănează, creând într-un final conştiinţa umană.
E ceva ce vom preţui.
Avem atâtea de făcut în viaţă
şi dacă am avea un simulacru, un doppelgänger digital al nostru,
să ne ajute să procesăm cărţi, să facem cumpărături,
să ne fie cel mai bun prieten...
Cred că versiunile noastre digitale ne vor fi cei mai buni prieteni.
Cât despre mine şi Bina personal,
ne iubim la nebunie.
În fiecare zi ne spunem
„Te iubesc chiar mai mult decât acum 30 de ani.”
Iar pentru noi, clonarea minţii şi regenerarea corpului
înseamnă că povestea noastră de dragoste va dura veşnic.
Nu ne plictisim împreună şi sigur nici nu se va întâmpla.
CA: Bina este aici? MR: Da.
CA: Dacă nu te superi...
Avem încă un microfon?
Bina, doresc să te invit pe scenă. Vreau să te întreb ceva.
Şi trebuie să te vedem.
(Aplauze)
Mulţumesc.
Vino lângă Martina.
Când v-aţi căsătorit,
dacă ți-ar fi spus cineva că peste câţiva ani
soţul tău va deveni femeie
şi că după alţi ani, tu vei deveni robot...
(Râsete)
Ce s-a întâmplat? Cum a fost?
Bina Rothblatt: O călătorie minunată
şi pe atunci n-aș fi crezut,
dar am început să ne stabilim scopuri,
să realizăm lucruri
şi până să ne dăm seama continuăm tot mai sus.
Și nu ne oprim, aşa că e minunat.
CA: Martina mi-a spus ceva frumos
pe Skype înainte de conferinţă,
și anume
că vrea să trăiască sute de ani
ca fişier mental,
dar numai dacă e împreună cu tine.
BR: Da, vrem să facem asta împreună.
Cu ajutorul criologiei, vrem să ne trezim împreună.
CA: Din punctul meu de vedere
voi aveţi nu doar una din cele mai uimitoare vieţi din câte cunosc,
ci și o poveste de iubire incredibilă.
A fost o încântare să vă avem aici la TED.
Mulţumesc. MR: Mulţumesc.
(Aplauze)