O să vorbesc azi despre furie.
Când aveam 11 ani
mi-am văzut prietenii renunţând la şcoală
pentru că părinţii nu îşi permiteau manualele
şi asta m-a înfuriat.
Când aveam 27 de ani
auzind blestemul rostit de un tată, sclav,
disperat pentru soarta fiicei, care urma să fie vândută unui bordel,
m-am înfuriat.
La 50 de ani,
fiind pe stradă într-o baltă de sânge
împreună cu fiul meu
m-am înfuriat.
Am fost învăţaţi că furia este rea.
Părinţii, prietenii, preoţii toţi ne învaţă
cum să ne controlăm şi suprimăm furia.
Mă întreb de ce?
De ce nu o putem transforma în ceva util societăţii?
De ce să nu ne folosim furia pentru a îndrepta răul din lume?
Asta am încercat să fac.
Prieteni,
cele mai strălucite idei le-am avut din cauza furiei.
Ca la 35 de ani, când eram închis.
Am fost furios toată noaptea.
Dar mi-a venit o idee.
Revin mai târziu la asta.
Să încep cu povestea numelui meu.
De copil l-am admirat pe Mahatma Gandhi.
El a condus mişcarea de eliberare în India.
Mai mult
el ne-a învăţat să gestionăm lucrurile sensibile, oamenii defavorizaţi,
cu demnitate şi respect.
Iar când India celebra 100 de ani de la naşterea lui Mahatma Gandhi, în 1969
– şi eu aveam 15 ani –
mi-a venit o idee.
N-am putea sărbători altfel?
Eu ştiu – şi poate nu sunt singurul –
că în India mulţi oameni se nasc în caste inferioare.
Şi trebuie să nu te atingi de ei.
Aceştia – înafară că n-au voie în temple –
nu au voie în casele sau în magazinele castei superioare.
Eram impresionat că liderii oraşului meu erau împotriva acestui sistem de caste
şi vorbeau despre idealurile lui Gandhi.
Mi-am spus atunci: hai să dăm un exemplu
şi să-i invităm la o masă
gătită şi servită de cei din castele inferioare.
Am fost la cei din castele inferioare
am încercat să-i conving, dar în zadar.
Mi-au spus: „E imposibil. Nu se va întâmpla."
Le-am spus: „Aceşti lideri măreţi sunt împotriva sistemului.
Vor veni. Şi dacă nu vine nimeni vom da un exemplu."
Ei au crezut că sunt prea naiv.
În final, i-am convins.
Împreună cu prietenii – cu bicicletele – i-am invitat pe conducătorii politici.
Eram atât de emoţionat, mă simţeam puternic
să văd că ei erau de acord.
„O să dăm un exemplu. Vom schimba societatea.”
Sosise ziua.
Vorbisem cu trei femei şi doi bărbaţi din castele inferioare,
iar ei fuseseră de acord să vină.
Erau îmbrăcaţi în cele mai bune haine.
Şi-au adus ustensile noi.
Se spălăseră de sute de ori pentru că era de neimaginat pentru ei.
Era un moment al schimbării.
S-au adunat. Mâncarea era gata.
Era ora 7.
La 8 încă mai aşteptam,
pentru că nu e neobişnuit ca liderii să întârzie 1 oră şi ceva.
După 8 am plecat cu bicicletele către ei să le reamintim.
Soţia unuia mi-a spus:
„Îmi pare rău. Are o durere de cap. Nu cred că poate veni.”
La următorul soţia mi-a spus: „Tu du-te, că vine.”
Am crezut că cina va avea loc, chiar dacă nu la un nivel mare.
Am aşteptat lângă Parcul Mahatma Gandhi.
Era 10.
Niciunul dintre politicieni nu a venit.
Asta m-a înfuriat.
Stăteam lângă statuia lui Gandhi.
Eram istovit, extenuat.
Apoi m-am aşezat lângă mâncare.
Mi-am ţinut emoţiile în frâu.
După ce am început să mănânc am izbucnit în lacrimi.
Apoi am simţit o mână pe umăr.
Era atingerea vindecătoare a unei femei din casta inferioară:
„Kailash, de ce plângi?”, mi-a spus.
„Ţi-ai îndeplinit partea.
Ai mâncat mâncarea pregătită de paria şi asta nu s-a mai întâmplat.”
„Azi ai câştigat.” a mai adăugat.
Să ştiţi că avea dreptate.
După miezul nopţii am revenit acasă
şi am văzut câţiva din casta superioară în curtea mea.
Mama şi o altă femeie plângeau
şi se rugau de oamenii vârstnici
pentru că ameninţaseră că ne surghiunesc din castă.
Iar asta e cea mai mare ruşine socială pentru o familie.
Au fost însă de acord să mă pedepsească doar pe mine
prin purificare.
Trebuia să plec la vreo 800 de km de casă
să primesc botezul Gangelui.
Apoi să organizez un ospăţ pentru 101 preoţi,
să le spăl picioarele şi să beau acea apă.
Mi se părea o prostie fără margini
şi am refuzat să fac asta.
Cum m-au pedepsit?
Mi s-a interzis să intru în bucătăria şi sufrageria mea
ţi tacâmurile mi-au fost puse separat.
În seara în care mă înfuriasem, au vrut să mă excludă.
Dar am decis să exclud eu întregul sistem de caste.
(Aplauze)
S-a putut pentru că
trebuia doar să-mi schimb numele de familie sau prenumele,
pentru că în India numele de familie reprezintă numele castei.
Eu am decis să renunţ la numele meu.
Apoi mi-am luat un alt nume: Satyarthi, care înseamnă „Căutător al adevărului".
(Aplauze)
Atunci am început să îmi transform furia.
Poate cineva să-mi spună
ce făceam înainte să militez pentru drepturile copiilor?
Ştie cineva?
Nu.
Am fost inginer electrician.
Şi am învăţat
cum energia cărbunelui,
explozia nucleară din camere,
curenţii râului,
forţa vântului,
pot fi transformate în lumină pentru milioane de oameni.
Am înţeles cum o formă de energie necontrolată
poate fi controlată pentru binele societăţii.
Revin la momentul când am fost închis:
eram fericit că eliberasem din sclavie câţiva copii,
pe care i-am redat părinţilor.
Mă bucur imens când se întâmplă asta.
Eram atât de fericit.
Dar aşteptând trenul să merg acasă,
am văzut cum ajungeau în gară nişte copii
care erau vânduţi de cineva.
I-am oprit.
Am făcut plângere la poliţie.
Iar aceştia în loc să mă ajute
m-au azvârlit într-o celulă ca pe un animal.
Aceea a fost noaptea furiei
care mi-a dat una din cele mai măreţe idei.
M-am gânit că eliberând 10 copii când mai erau alţi 50 în aceeaşi situaţie,
era inutil.
Am crezut în puterea consumatorilor
şi pentru prima dată în lume
am lansat o campanie
de educare a consumatorilor
să ceară covoare neconfecţionate de copii.
Am avut succes în Europa şi America,
iar în ţările Asiei de Sud a scăzut cu 80% exploatarea copiilor prin muncă.
(Aplauze)
Acea campanie de conştientizare a consumatorilor
a avut impact în alte ţări şi industrii:
poate alimentară, îmbrăcăminte, încălţăminte – a avut efect.
Furia mea de la 11 ani,
când am realizat că orice copil are dreptul la educaţie
mi-a dat ideea să strâng cărţi folosite ca să-i ajut pe săraci.
Am creat o bancă de cărţi la 11 ani.
Dar nu m-am oprit aici.
Am fost mai târziu am fost cofondator
al singurei campanii de educaţie a societăţii civile:
Campania Globală pentru Educaţie.
Asta a schimbat întreaga percepţie despre educaţie
de la caritate până la drepturile omului
şi a condus la reducerea abandonului şcolar
cu 50% în ultimii 15 ani.
(Aplauze)
Furia mea de la 27 de ani
când încercam s-o scap pe acea fată să fie vândută unui bordel,
mi-a dat ideea
de a găsi o nouă strategie de depistare şi salvare,
eliberând copii din sclavie.
Sunt mândru să spun că nu e vorba de 1, 10 sau 20 de copii,
ci împreună cu colegii am eliberat efectiv 83.000 de copii din sclavie
şi i-am redat familiilor şi mamelor lor.
(Aplauze)
Ştiam că avem nevoie de politici globale.
Am organizat un marş global împotriva exploatării copiilor
care a condus la implementarea unei noi convenţii internaţionale
de protejare a copiilor aflaţi în cele mai grele situaţii.
Concret, rezultatul a fost că numărul global al copiilor
a scăzut cu o treime în ultimii 15 ani.
(Aplauze)
Deci, în fiecare caz,
am plecat de la furie
pe care am transformat-o într-o idee
şi acţiune.
Ce era în afară de furie?
Ideea. Şi mai ce?
Audienţa:Acţiunea
Kailash Satyarthi: Furie, idee, acţiune. Asta am făcut.
Furia este putere, energie,
iar prin natura ei această energie
nu poate fi creată, distrusă, nu poate dispărea.
De ce să nu fie transformată şi folosită
pentru a crea o lume mai dreaptă şi mai frumoasă?
Fiecare dintre noi avem furie
şi o să vă spun un secret:
dacă suntem îngrădiţi de graniţele înguste ale ego-ului
şi în cercul egoismului,
atunci furia devine ură, violenţă, răzbunare, distrugere.
Dar dacă spargem aceste cercuri,
aceeaşi furie se poate transforma într-o putere nebănuită.
Putem sparge cercul folosind compasiunea
să ne conectăm la lume ca s-o facem mai bună.
Furia poate fi transformată astfel.
Aşa că dragi prieteni, fraţi şi surori, ca laureat al Premiului Nobel
vă conjur să deveniţi furioşi.
Vă conjur să deveniţi furioşi.
Iar cel mai furios dintre noi
e cel care-şi transformă furia în idee şi acţiune.
Mulţumesc.
(Aplauze)
Chris Anderson: Mulţi ani ai inspirat oamenii.
Ce te inspiră pe tine şi de ce?
KS: Bună întrebare.
Lasă-mă să-ţi spun Chris
că de fiecare dată cînd eliberez un copil
care şi-a pierdut speranţa că-şi va vedea familia,
primul zâmbet al libertăţii
şi mama care şi-a pierdut speranţa,
că fiul sau fiica va reveni vreodată
sunt atat de emoţionante
iar în primele lacrimi de bucurie
văd un semn divin- asta este inspiraţia mea.
Şi sunt fericit că mii de ori
am putut vedea acest lucru pe faţa copiilor
şi ei sunt inspiraţia mea.
Mulţumesc.
(Aplauze)