Šiandien aš kalbėsiu apie pyktį.
Kai man buvo 11,
matant draugus paliekant mokyklą,
nes jų tėvai neišgalėjo nupirkti vadovėlių,
kėlė man pyktį.
Kai man buvo 27,
girdint apie beviltišką vergo tėvo padėtį,
kurio dukrai grėsė pavojus būti parduotai į viešnamį,
kėlė man pyktį.
Sulaukus 50,
gulint ant gatvės kraujo klane,
kartu su mano sūnumi,
kėlė man pyktį.
Brangūs draugai, šimtmečius mes buvome mokomi, kad pyktis yra blogai.
Mūsų tėvai, mokytojai, kunigai –
visi mus mokė, kaip kontroliuoti ir slopinti mūsų pyktį.
Bet aš klausiu kodėl?
Kodėl mes negalime nukreipti savo pykčio visuomenės gerovei?
Kodėl negalime panaudoti pykčio
išmėginant ir keičiant blogį pasaulyje?
Aš bandžiau tai padaryti.
Draugai,
daugelis šviesiausių idėjų man šovė į galvą iš pykčio.
Pavyzdžiui, kai man buvo 35 ir aš sėdėjau užrakintame, mažyčiame kalėjime.
Visą naktį aš buvau piktas.
Bet tai padėjo užgimti naujai idėjai.
Bet prie to sugrįšiu vėliau.
Leiskite man pradėti su istorija, kaip aš užsitarnavau savo vardą.
Nuo pat vaikystės aš buvau didelis Mohandoso Gandhio gerbėjas.
Gandhis kovojo ir vadovavo Indijos laisvės judėjimui.
Tačiau dar svarbiau,
jis išmokė mus kaip bendrauti su pažeidžiamiausiais segmentais,
labiausiai nepasiturinčiais žmonėmis, su orumu ir pagarba.
Ir taip, kai Indija šventė
Mohandaso Gandhio gimimo šimtmetį 1969 metais,
tuo metu man buvo 15,
man į galvą šovė idėja.
Kodėl mes to negalime švęsti kitaip?
Aš žinojau, kaip galbūt daugelis iš jūsų žinote,
kad Indijoje didelis skaičius žmonių gimė žemiausioje kastos dalyje.
Ir jie yra traktuojami kaip neliečiamieji.
Tai žmonės –
pamirškite apie leidimą jiems eiti į šventyklas,
jie netgi negali eiti į aukštosios kastos žmonių namus ir parduotuves.
Taigi, aš buvau labai sužavėtas savo miesto vadovais,
kurie drąsiai kalbėjo prieš kastų sistemą ir neliečiamumą
ir apie Gandhio idealus.
Šito įkvėptas, aš pamaniau, duokime pavyzdį
pakviesdami šiuos žmones pavalgyti maisto, pagaminto ir patiekto
neliečiamųjų bendruomenės.
Aš nuėjau pas žemosios kastos, vadinamus neliečiamaisiais, žmones,
bandžiau juos įtikinti, bet tai jiems buvo neįsivaizduojama.
Jie man pasakė: „Ne, ne. Tai neįmanoma. To dar niekada nebuvo.“
Aš pasakiau: „Pažiūrėkite į šiuos lyderius,
jie yra tokie didūs, jie yra prieš neliečiamumą.
Jie ateis. Jeigu niekas neateis, mes galime duoti pavyzdį.“
Šie žmonės manė, kad aš esu per naivus.
Galiausiai jie buvo įtikinti.
Mano draugai ir aš pasiėmėme dviračius ir pakvietėme politikos lyderius.
Ir aš buvau toks susijaudinęs, netgi kupinas jėgų,
kai pamačiau, kad kiekvienas iš jų sutiko ateiti.
Aš pamaniau, „Puiki idėja. Mes galime duoti pavyzdį.
Mes galime įnešti pokyčių į visuomenę.“
Išaušo ta diena.
Visi neliečiamieji, trys moterys ir du vyrai,
jie sutiko ateiti.
Aš atsimenu, kad jie apsirengė savo geriausiais drabužiais.
Jie atsinešė naujus indus.
Jie nusimaudė šimtus kartų,
nes tai jiems buvo nesuvokiama.
Tai buvo pokyčių metas.
Jie susirinko. Maistas buvo paruoštas.
Buvo 7 valanda vakaro.
Apie 8 valandą mes vis dar laukėme,
nes nebuvo itin neįprasta, kad lyderiai vėluotų
maždaug apie valandą.
Taigi po 8 valandos mes pasiėmėme dviračius ir nuvykome į lyderių namus
tiesiog jiems priminti.
Vieno lyderio žmona man pasakė,
„Atleiskite, jam skauda galvą, greičiausiai jis negali ateiti.“
Aš nuvykau pas kitą lyderį,
jo žmona man pasakė, „Gerai, jūs eikite, jis tikrai prie jūsų prisijungs.“
Taigi pamaniau, kad vakarienė įvyks,
nors ir ne tokiu dideliu mastu.
Aš grįžau į pasirinktą vietą, kuri buvo naujas Mohandaso Gandhio parkas.
Buvo 10 valanda vakaro.
Nei vienas iš lyderių nepasirodė.
Tai mane supykdė.
Aš stovėjau atsirėmęs į Mohandaso Gandhio statulą.
Aš buvau emociškai išsunktas, gana išsekęs.
Tada aš atsisėdau kur gulėjo maistas.
Aš laikiau savo emocijas užgniaužęs.
Bet tada, kai aš atsikandau pirmąjį kąsnį,
aš pravirkau.
Ir staiga pajutau ranką ant savo peties.
Ir tai buvo gydantis, motiniškas neliečiamosios moters prisilietimas.
Ir ji man pasakė, „Kailash, kodėl tu verki?
Tu padarei ką galėjai.
Tu valgei neliečiamųjų pagamintą maistą,
ko, kiek mes pamename, dar niekada nebuvo.“
Ji pasakė, „Šiandien tu laimėjai.“
Mano draugai, ji buvo teisi.
Aš grįžau namo, truputį po vidurnakčio.
Nustebau pamatęs, kad keletas aukštosios kastos vyresniųjų žmonių
sėdėjo mano kieme.
Aš pamačiau, kad mano motina ir pagyvenusios moterys verkė
ir jos maldavo šitų senyvų žmonių,
nes jie grasino pašalinti iš kastos visą mano šeimą.
Ir žinote, pašalinti šeimą iš kastos yra didžiausia socialinė bausmė,
kokią kas nors gali sugalvoti.
Kažkaip jie susitarė nubausti tik mane ir bausmė buvo apsivalymas.
Tai reiškė, kad aš turėjau nueiti 600 mylių nuo savo gimtojo miesto
iki Gango upės tam, kad atlikčiau šventąjį pasinardinimą.
Po to aš turėčiau suorganizuoti puotą kunigams, 101 kunigui.
Nuplauti jų pėdas ir išgerti tą vandenį.
Tai buvo visiška nesąmonė,
aš atsisakiau priimti tą bausmę.
Kaip jie mane nubaudė?
Man buvo uždrausta įeiti į savo paties virtuvę ir savo paties svetainę,
mano indai buvo atskiri.
Bet naktį, kai aš buvau piktas, jie norėjo pašalinti mane iš kastos.
Bet aš nusprendžiau pašalinti iš kastos visą sistemą.
(Plojimai.)
Ir tai buvo įmanoma, nes pradžia būtų buvusi
pakeisti pavardę arba vardą,
nes Indijoje daugelis pavardžių yra kastų vardai.
Taigi aš nusprendžiau atsisakyti savo vardo.
Ir tada, vėliau aš sau daviau naują vardą: Satyarthi,
tai reiškia „tiesos ieškotojas“.
(Plojimai.)
Ir tai buvo mano pykčio, kuris gali keisti, pradžia.
Draugai, galbūt vienas iš jūsų galite man pasakyti,
ką aš veikiau, prieš tapdamas vaikų teisių aktyvistu?
Ar kas nors žinote?
Ne.
Aš buvau inžinierius, elektros inžinierius.
Ir tada aš išmokau, kaip energija
deginant ugnį, anglį,
branduolinis sprogimas kamerų viduje,
įsisiautėjusios upės srovės,
nuožmūs vėjai,
gali būti paversta į šviesą ir milijonus gyvybių.
Aš taip pat išmokau, kaip pati nesuvaldomiausia energijos forma
gali būti išnaudota geriems tikslams ir paverčiant visuomenę geresne.
Taigi, aš sugrįšiu prie istorijos, kaip aš buvau įkalintas kalėjime.
Aš buvau laba laimingas išlaisvindamas keliolika vaikų iš vergovės,
perduodamas juos jų tėvams.
Aš negaliu paaiškinti savo džiaugsmo išlaisvinant vaikus.
Aš buvau toks laimingas.
Bet kai laukiau traukinio, kad sugrįžčiau atgal į savo gimtąjį miestą Delį,
aš pamačiau dešimtis atvykstančių vaikų,
jie buvo kažkienio parduodami.
Aš sustabdžiau juos, tuos žmones.
Aš pasiskundžiau policijai.
Ir policininkai, užuot man padėję,
įmetė mane į šį mažą, mažutėlį kiautą kaip gyvulį.
Ir tai buvo pykčio naktis,
kai užgimė viena iš ryškiausių ir didžiausių idėjų.
Aš pamaniau, kad jeigu išlaisvinsiu 10 vaikų ir tuomet prisidės dar 50,
tai dar ne viskas.
Ir aš tikėjau vartotojų galia,
ir leiskite man pasakyti, kad tai buvo pirmas kartas,
kai pradėjau kampaniją aš ar bet kurioje pasaulio vietoje
mokyti ir sujaudinti vartotojus,
kad sukurtume paklausą kilimams, pagamintiems be vaikų darbo.
Europoje ir Amerikoje mums sekėsi.
Ir tai lėmė vaikų darbo kritimą
Pietų Azijos šalyse 80 procentų.
(Plojimai.)
Ne tik tai, bet ši pirmoji vartotojų galios arba vartotojų kampanija
išsaugo ir kitose šalyse bei pramonės šakose,
galbūt šokolado, galbūt drabužių, galbūt batų. Ir netgi daugiau.
Mano pyktis, būnant 11 metų amžiaus,
kai supratau koks svarbus yra mokslas kiekvienam vaikui,
man kilo idėja surinkti panaudotas knygas ir padėti vargingiausiems vaikams.
Aš sukūriau knygų banką būdamas 11.
Bet aš nesustojau.
Vėliau aš kartu su kitais įkūriau
didžiausią pasaulyje pilietinę visuomenės švietimo kampaniją,
tai yra Pasaulinė švietimo kampanija.
Tai padėjo pakeisti mąstymą apie švietimą
nuo labdaros metodų iki žmonių teisių metodų.
Ir tai konkrečiai padėjo sumažinti neinančių į mokyklą vaikų skaičių
pusiau per paskutinius penkiolika metų.
(Plojimai.)
Mano pyktis, sulaukus 27,
išlaisvinti merginą, kuriai grėsė pavojus būti parduotai į viešnamį,
davė man idėją
pasinaudoti nauja reido ir gelbėjimo strategija
išlaisvinant vaikus iš vergovės.
Aš toks laimingas ir išdidus pasakyti, kad tai ne vienas ar 10 ar 20,
bet kartu su kolegomis sugebėjome iš vergovės išlaisvinti 83 000 vaikų
ir perduoti juos jų šeimoms ir motinoms.
(Plojimai.)
Aš žinojau, kad mums reikia pasaulietinės politikos.
Mes organizavome pasaulines eisenas prieš vaikų darbą
ir dar vienas to darbo rezultatas buvo nauja tarptautinė konvencija
vaikų, kurie yra blogiausiose situacijose, apsaugojimui.
Ir konkretus rezultatas yra tai, kad vaikų darbas pasaulyje
per pastaruosius 15 metų sumažėjo viena trečiąja.
(Plojimai.)
Taigi, bet kuriuo atveju,
tai prasidėjo nuo pykčio,
pavirto į idėją
ir veiksmą.
Taigi pyktis, o kas toliau?
Idėja ir?
Publika: Veiksmas.
Kailash Satyarthi: Pyktis, idėja, veiksmas. Kuriuos aš bandžiau įgyvendinti.
Pyktis yra jėga, pyktis yra energija,
ir gamtos dėsnis yra, kad ši energija
negali būti sukurta ir ji niekada negali išnykti ar būti sunaikinta.
Taigi, kodėl pykčio energija negali būti paversta ir išnaudota
sukuriant geresnį ir gražesnį pasaulį, sąžiningesnį ir teisingesnį pasaulį?
Pyktis yra kiekviename iš jūsų
ir per kelias sekundes pasidalinsiu paslaptimi:
jeigu mes esame apsiriboję siauruose egoizmo kiautuose
ir savanaudiškumo cikluose,
tuomet pyktis virsta neapykanta, prievarta, kerštu, naikinimu.
Bet jeigu mes esame pajėgūs pertraukti šį ciklą,
tuomet tas pats pyktis gali pavirsti į didžią galią.
Mes galime pertraukti ciklus, naudodami mums būdingą užuojautą
ir per užuojautą suvienyti ir paversti šį pasaulį geresne vieta.
Tas pats pyktis gali būti paverstas į tai.
Taigi brangūs draugai, broliai ir seserys, dar kartą, kaip Nobelio prizo laureatas,
aš raginu jus supykti.
Aš raginu jus supykti.
Ir pykčiausi tarp mūsų
yra tie, kurie gali paversti savo pyktį į idėją ir veiksmą.
Labai jums ačiū.
(Plojimai.)
Chris Anderson: Daugelį metų, tu buvai įkvėpimas kitiems.
Kas ir kaip įkvėpė tave ir kodėl?
K.S.: Geras klausimas.
Chrisai, leisk man tau pasakyti ir tai yra tiesa,
kiekvieną kartą, kai aš išlaisvinu vaiką,
ir vaikas, kuris prarado visą viltį, kad jis kada nors grįš pas savo motiną,
pirmoji laisvės šypsena
ir motina, kuri prarado visą viltį,
kad sūnus ar duktė kada nors sugrįš ir vėl sėdės jai ant kelių.
Jie tampa tokie jausmingi
ir pirmoji džiaugsmo ašara nurieda jos skruostu.
Tame aš matau Dievo šmėkštelėjimus, tai yra mano didžiausias įkvėpimas.
Ir aš toks laimingas, kad ne tik kartą, kaip anksčiau, bet tūkstančius kartų,
man pavyko išvysti Dievą tų vaikų veiduose,
ir jie yra mano didžiausias įkvėpimas.
Ačiū.
(Plojimai.)