Räägin teile täna vihast.
Kui ma olin 11-aastane,
tekitas minus viha see
kui mitmed mu sõbrad pidid kooli pooleli jätma,
kuna nende vanematel ei olnud raha õpikute jaoks.
See tegi mind vihaseks.
Kui ma olin 27-aastane,
kuulsin ühe orjast isa meeleheitlikust olukorrast,
kelle tütar pidi peagi müüdama bordelli.
See vihastas mind.
50-aastaselt tekitas minus viha,
et lamasin tänaval vereloigus oma poja kõrval.
See tekitas minus viha.
Kallid sõbrad, meile on sajandeid õpetatud, et viha on halb.
Meie vanemad, õpetajad, preestrid -
kõik õpetasid meile, kuidas oma viha kontrollida ja alla suruda.
Aga ma küsin - miks?
Miks ei võiks me oma viha ühiskonna kasuks pöörata?
Miks ei kasuta oma viha selleks,
et muuta maailma kurjust.
Mina proovisin seda teha.
Sõbrad,
kõige paremad mõtted on mul tulnud just tänu vihastamisele.
Nagu siis, kui olin 35 ja pidin viibima vangistuses väga väikeses ruumis.
Ma olin terve öö vihane.
See aga sünnitas uue idee.
Sellest ideest räägin hiljem lähemalt.
Alustan hoopis sellest, kuidas ma endale nime tegin.
Ma olin juba lapsest saadik Mahatma Gandhi suur imetleja.
Gandhi võitles ja juhtis India iseseisvusliikumist.
Veelgi enam õpetas ta,
kuidas suhtuda kõige nõrgematesse,
kõige enam puudust tundvatesse inimestesse väärikuse ja austusega.
Seega, kui India tähistas 1969. aastal
Mahatma Gandhi 100. sünniaastapäeva
ja mina olin tollal 15,
tekkis mul üks mõte.
Miks ei võiks me seda teisiti tähistada?
Ma teadsin, nagu ehk paljudki teist,
et Indias sünnib suur osa inimesi kõige madalamas kastis.
Neid koheldakse kui puutumatuid.
Need on inimesed, keda rääkimata sellest, et neid templitesse ei lasta,
ei lubata isegi kõrgema kasti inimeste majadesse ja poodidesse.
Mulle jättis sügava mulje, kui minu linna juhid
hakkasid valjult kastisüsteemi ja puutumatust kritiseerima
ja gandilikest väärtustest rääkima.
Olin niivõrd liigutatud, et tahtsin näidata eeskuju sellega,
et kutsusin need inimesed,
puutumatute poolt valmistatud ja serveeritud toitu sööma.
Läksin siis madalamasse kasti kuuluvate puutumatutega rääkima
ja üritasin neid veenda,
kuid see tundus neile täiesti mõeldamatu.
Mulle öeldi: "Ei, see ei ole võimalik, seda pole varem kunagi juhtunud.”
Ma ütlesin: "Vaadake neid juhte -
nad on suurepärased, nad on kastide vastu.
Nemad tulevad.
Ja kui keegi ei tule, saame selle näiteks tuua.”
Nende arust olin ma liiga naiivne.
Lõpuks nad siiski nõustusid.
Käisime sõpradega ratastega kutsumas kohalikke tähtsaid poliitikuid.
Olin nii elevil, pelgalt mõte sellest,
et saan nad kõik nõusse osalema,
innustas mind tohutult.
Mõtlesin: “Suurepärane idee! Saame sellest teha pretsedendi
mis tekitab ühiskonnas muutuse.”
Jõudis kätte see päev.
Kõik need puutumatud, kolm naist ja kaks meest
olid kohale tulnud.
Mäletan, et nad olid selga pannud oma parimad riided.
Nad olid võtnud kaasa uued söögiriistad.
Nad olid end pesnud ilmselt sadu kordi,
sest see olukord oli neile mõeldamatu.
Käes oli muutuse hetk.
Nad tulid kohale, toit tehti valmis.
Kell oli 7.
Kell sai juba 8 ja me ikka ootasime,
sest juhtub ikka, et juhid jäävad tunnikese hiljaks.
Pärast kella 8 võtsime rattad ja sõitsime nende juurde koju.
Lihtsalt, et neile meelde tuletada.
Ühe juhi naine ütles mulle,
et ta abikaasal on peavalu ja ta ei saa vist tulla.
Läksime teise juhi juurde,
kelle naine ütles, et mingu me tagasi, ta mees kindlasti varsti ka sinna.
Uskusin, et õhtusöök siiski toimub -
lihtsalt väiksemas koosseisus.
Läksime tagasi - õhtusöök pidi toimuma uues Mahatma Gandhi pargis.
Kell sai 10.
Mitte ükski juhtidest ei ilmunud kohale.
See vihastas mind väga.
Seisin seal nõjatudes vastu Mahatma Gandhi kuju.
Olin emotsionaalselt tühjaks pigistatud,
täiesti kurnatud.
Istusin toidu juurde maha.
Hoidsin oma emotsioone tagasi.
Kui aga võtsin esimese suutäie, puhkesin nutma.
Äkitselt tundsin oma õlal kätt.
See oli puutumatu naise lohutav ja emalik puudutus.
Ta küsis: "Kailash, miks sa nutad?
Sa täitsid oma osa.
Sa oled söönud meie, puutumatute, valmistatud toitu,
seda pole varem juhtunud."
Ta ütles: “Täna oli sinu võidupäev.”
Ja sõbrad, tal oli õigus.
Jõudsin koju veidi pärast keskööd.
Olin šokeeritud, nähes, et minu õuel
istuvad mitu vanemat kõrgema kasti inimest.
Nägin, et mu ema ja vanemad naised nutavad
ja anuvad neilt vanainimestelt andestust,
sest terve mu pere oli ähvardatud meie seisusest pagendada.
Ühe pere kastist väljaviskamine on suurim sotsiaalne karistus,
mis üldse olemas võib olla.
Kuidagi siiski lepiti vaid minu karistamisega,
karistuseks oli puhastus.
Selleks pidin minema 600 miili kaugusel asuvas Gangese jõe äärde
ja seal püha supluse tegema.
Selle järel oleks pidanud ma 101 preestrile pidusöögi korraldama,
nende jalgu pesema ja seda vett jooma.
See oli täiesti arulage
ja ma keeldusin seda tegemast.
Kuidas nad mind karistasid?
Mulle keelati oma kööki ja söögituppa sisenemine
ja mu söögiriistad eraldati.
Sel ööl, kui ma vihastasin, taheti mind kastist välja visata.
Mina aga otsustasin kogu kasti-süsteemi välja visata.
(Aplaus)
See oli võimalik, sest alustuseks
oleksin pidanud oma perekonnanime muutma,
sest Indias on enamik perekonnanimed kasti-nimed.
Seega otsustasin oma nimest loobuda.
Ja siis, mõne aja pärast võtsin endale uue nime: Satyarthi.
See tähendab "tõeotsija".
(Aplaus)
Sealt saigi alguse viha kaudu muutmine.
Sõbrad, ehk oskab keegi teist öelda,
mida ma enne laste õiguste aktivistiks saamist tegin?
Kas keegi teab?
Ei.
Ma olin insener, elektriinsener.
Ja seal õppisingi,
kuidas põleva leegi ja söe energia,
kambritesisene tuumaplahvatus,
mäslevad jõevoolud
ja vihased tuuleiilid
saab muuta valguseks miljonitele inimestele.
Ma õppisin, kuidas ka kõige metsikumat energiavormi
saab muuta kasulikuks ning rakendada ühiskonna arenguks.
Tulen nüüd tagasi selle juurde, kui ma vanglas istusin.
Olin õnnelik, et sain vabastada kaksteist last orjusest
ja anda nad vanematele tagasi.
Ma ei suuda kirjeldada seda rõõmu, mida tundsin laste vabastamise üle.
Ma oli nii õnnelik.
Kui ma aga ootasin rongi, et naasta kodulinna Delhisse,
nägin, et saabus suur hulk lapsi,
keda parajasti kuskile viidi.
Ma pidasin need inimesed kinni
ja teatasin politseisse.
Politseinik, selle asemel, et mind aidata,
viskas mu väikesesse kongi nagu looma.
Sel ööl tekkis mul tänu suurele vihale
üks helgemaid mõttevälgatusi.
Mõistsin, et sellest ei piisa, kui vabastan 10 või isegi 50 last.
Seda pole piisavalt.
Ja ma uskusin tarbijate võimu.
See oli esimene kord,
kui mina või üldse keegi maailmas
algatas kampaania tarbijate harimiseks,
et tekitada nõudlus lapstööjõuvabade vaipade järele.
Euroopas ja Ameerikas oleme olnud edukad.
Selle tagajärjel on lapstööjõu kasutamine
Lõuna-Aasia riikides vähenenud 80%
(Aplaus)
Ja mitte ainult seda.
See esmakordne tarbijate võimu näitamine ehk tarbijakampaania
on levinud edasi teistesse riikidesse ja tööstusharudesse,
näiteks šokolaadi-, rõiva- ja jalatsitööstusesse ja mujalegi.
11-aastase lapsena vihastades sain aru,
kui oluline on anda igale lapsele haridus.
Mul tuli mõte koguda kasutatud raamatuid
ja aidata kõige vaesemaid lapsi.
Tegin 11-aastaselt raamatupanga.
Sellega ma ei piirdunud.
Vanemaks saades algatasin koos teiste huvilistega
suurima kodanikuühiskonnale suunatud hariduskampaania,
mille nimi oli “Ülemaailmne hariduskampaania".
See on aidanud täielikult muuta inimeste arusaamist haridusest
ja nihutanud rõhuasetust heategevuselt inimõigustele.
15 aastaga on tänu sellele väheneud koolis mittekäivate laste arv poole võrra.
(Aplaus)
Viha, mida tundsin 27-aastasena,
et vabastada see tüdruk, kes pidi bordellile müüdama,
andis mulle mõtte kasutada päästemissioonides uut strateegiat,
selleks, et lapsi orjusest vabastada.
Olen õnnelik ja uhke öeldes,
et me ei räägi siin mitte ühest, kümnest või kahekümnest,
vaid oleme koos kolleegidega füüsiliselt vabastanud 83 000 lapsorja
ja andnud nad tagasi nende peredele ja emadele.
(Aplaus)
Ma teadsin, et vajasime rahvusvahelist reeglistikku.
Korraldasime ülemaailmseid lapstööjõuvastaseid meeleavaldusi,
mille tulemusena loodi uus rahvusvaheline konventsioon
kaitsta halbades oludes elavaid lapsi.
Selle kõige tulemusena on lapstööliste hulk maailmas
viimase 15 aastaga kolmandiku võrra vähenenud.
(Aplaus)
Seega, iga kord sai asi alguse vihastamisest,
millest sündis mõte ja tegutsemine.
Seega, viha.
Ja mis järgmiseks?
Mõte ja --
Publik: Tegutsemine!
Viha, idee, tegutsemine:
nii ma püüdsingi teha.
Viha on jõud, viha on energia,
ja loodusseadus ütleb,
et energia ei saa kunagi tekkida, kaduda ega hävida.
Miks ei saa siis kasutada viha energiat,
et luua parem ja ilusam, õiglasem ja võrdsem maailm?
Viha on olemas igaühes teist.
Ma ütlen teile kohe ühe saladuse.
Kui me sulgume oma ego kitsasse kesta ja oleme enesekesksed
siis muutub viha raevuks, vägivallaks, kättemaksuks ja hävinguks.
Aga kui suudame selle kesta purustada
saab sellest vihast tohutu jõud.
Suudame murda läbi sellest kestast käivitades kaasasündinud võime hoolida,
ja võtta endale vastutus maailma paremaks muutmise eest.
Sellest samast vihast sünnib tegutsemine.
Kallid sõbrad, õed ja vennad.
Nobeli preemia laureaadina julgustan teid vihastama.
Julgustan teid saama vihaseks.
Ja see kõige vihasem meie seas on see
kes saaks muuta oma viha mõtteks ja tegutsemiseks.
Suur tänu!
(Aplaus)
Chris Anderson: Te olete aastaid olnud paljudele inspiratsiooniks.
Mis aga inspireerib teid ennast ja miks?
KS: Hea küsimus.
Chris, las ma ütlen sulle ja täpselt nii see ka on,
et iga kord, kui vabastan lapse,
lapse, kes on kaotanud lootuse, et ta kunagi ema juurde tagasi saab.
Lapse esimene naeratus vabaduses
ja ema, kes enam ei uskunud,
et ta poeg või tütar tagasi tuleb ja ta saab teda süles hoida.
Nad on nii liigutatud,
selles esimeses rõõmupisaras, mis veereb alla mööda ema põske,
näen viivuks Jumalat - see ongi mu suurim inspiratsioon.
Ma olen nii õnnelik, et olen mitte vaid korra,
vaid tuhandeid kordi näinud oma Jumalat nende laste nägudel,
nemad on mu suurimaks inspiratsiooniks.
Tänan.
(Aplaus)