שמי ג'וליה ואני בת 17.
הורי הם מארגנטינה,
וגדלתי במנהטן כל חיי
ואני הולכת לבית ספר בברונקס.
אני חושבת שהרבה תיכונים
מנסים להכניס תלמידים שלהם
למכללות הכי טובות.
ובגלל שהדרך בה סטודנטים נמדדים
היא דרך מספרים שהם כל כך קשים,
אני חושבת שבתי ספר ציבוריים הורגים את היצירתיות.
הם מכמתים תלמידים.
תלמידים רק מקבלים תמריץ
ללמוד לציון טוב,
אבל לא יותר.
אני כנראה רק מגרדת את פני השטח
רק כדי לעבור את הבחינות רוב הזמן.
מפני שמה שאתם שומעים לרוב במסדרונות
זה מתי צריך להגיש פרוייקטים,
איזה ציונים קיבלנו,
איך תכניסו הכל ביום שלכם.
ובכיתה, חצי מהסטודנטים עם הראש למטה ישנים
מפני שהם היו ערים כל הלילה
מנסים ללמוד לבחינה שלהם.
התמיכה היחידה שאנחנו באמת מקבלים
היא מיועצים
על לאיזה קולג' להגיש מועמדות,
איזה מקצועות לקחת.
""אתם צריכים מדעים אם אתם רוצים ללכת לנהנהנה."
אבל זו לא אני.
אני מאוד מאוד בעניין של היסטוריה של האומנות
ו"מיק/מאק", שזה מיקרו/מאקרו כלכלה.
שני המורים הם ממש חכמים,
והם אוהבים לדבר על מה שהם יודעים בנושא.
מורה ה"מיק'מאק" שלי, הוא יושב ליד שולחנו,
והוא נותן לא רק את כל הדעות שלו,
אלא את כל הסרטונים בהם צפה,
כל המאמרים שהוא קרא,
כל מה שקורה עכשיו
שקשור איך שהוא,
ומוציא הכל החוצה לאויר
ומביא את הכל לנושא שאנחנו מדברים עליו,
שלא נבחנים עליו
אבל הופך את הנושא למשהו אמיתי.
מעולם לא דימיינתי את עצמי נהנית כל כך מכלכלה.
הדרך הטובה ביותר בה אני לומדת היא נסיון מעשי,
משהו שיכול להוציא אותי מחוץ לכיתה.
אני חושבת שסוג החינוך הכי טוב
הוא אחד שמלמד אתכם איך לדבר
ולחשוב בעצמכם.
זה הרבה יותר בעל ערך
מאשר רק לעבור את הבחינות.