ברחבי העולם כולו,
בני האדם אוכלים בממוצע בין 1 ל2.7 קילוגרמים של מזון ביום.
במצטבר, כמות זו מגיעה לממוצע של 365 קילוגרמים לאדם בשנה,
ולכיותר מ28,800 קילוגרמים במהלך חיי האדם.
וכל פיסת מזון עושה את דרכה במערכת העיכול.
מורכבת מעשרה איברים המגיעים לאורך של כתשעה מטרים,
ומכילה בתוכה מעל ל20 סוגי תאים מיוחדים,
זוהי אחת מהמערכות המגוונות והמסובכות ביותר מבין מערכות גוף האדם.
חלקיה עובדים ללא הרף בהרמוניה על מנת לבצע מטרה אחת בלבד:
להמיר את חלקי האוכל שזה עתה נאכל
לחומרים מזינים ואנרגיה שבזכותם נוכל לחיות.
לאורך כל פלג הגוף העליון שלנו,
למערכת העיכול יש ארבעה מרכיבים עיקריים.
ראשית, קיימים דרכי העיכול,
צינורות מלופפים המשנעים את המזון שזה עתה נאכל
ולהם שטח פנים פנימי הנע בין 30 ל 40 מטרים רבועים,
המספיקים על מנת לכסות חצי מגרש בדמינגטון.
שנית, יש את הלבלב,
כיס המרה,
והכבד,
שלישיה של איברים המפרקים מזון באמצעות חומצות ונוזלים מיוחדים.
כמו כן, אנזימי הגוף
ההורמונים,
העצבים,
והדם
כולם עובדים יחדיו על מנת לפרק את המזון,
לווסת את תהליך העיכול,
ולשנע את התוצרים הסופיים ברחבי הגוף.
ולסיום, ישנו הפדר,
רצף רקמות התומך
וממקם את כל איברי העיכול בבטן,
ומאפשר להם לעשות את עבודתם.
תהליך העיכול מתחיל אפילו לפני שהאוכל נוגע בלשונו של האדם.
בעת ציפייה לנגיסה טעימה,
בלוטות ברחבי הפה מתחילות בהפרשת הרוק.
אנו מייצרים כ1.5 ליטרים של רוק מידי יום.
וברגע שהאוכל בתוך הפה,
לעיסות המעורבבות עם הרוק שזה עתה הופרש
הופכות את האוכל לגושים רכים, הנקראים "בלילה"
אנזימים הנמצאים ברוק מפרקים לגורמים את העמילן שבמזון.
ואז, המזון מוצא עצמו
על שפת צינור באורך 25 סנטימטר שנקרא הוושט,
שבו הוא חייב לצלול כדי להגיע אל הקיבה.
עצבים באיזורים המקיפים את רקמות הוושט
חשים בנוכחותה של בלילת המזון ומעוררים את ה"תנועה הפריסטלטית",
רצף של התכווצויות שרירים מוגדרות מראש,
אלו משנעים את בלילת המזון אל הקיבה,
בה הבלילה נתונה לחסדי דפנות הקיבה עשויות השריר,
הלשות את בלילת המזון ומפרקות אותה לגושים קטנים יותר.
הורמונים, המופרשים על ידי תאים בדפנות הקיבה,
מעוררים שחרור של חומצות ומיצים עתירי אנזימים מדפנות הקיבה
אשר מתחילים למוסס את המזון ולפרק את החלבונים שבו.
כמו כן, הורמונים אלו מכינים את הלבלב,
הכבד,
וכיס המרה
לייצור מיצי עיכול
ונוזל מרה בגוון ירוק-צהוב אשר מעכל את השומן,
כהכנה לשלב הבא בתהליך העיכול.
לאחר כשלוש שעות מרגע כניסת המזון לקיבה,
תבליל המזון הפך לנוזל מוקצף
והוא מוכן לעבור מהקיבה אל המעי הדק.
הכבד מקבל נוזלי מרה מכיס המרה
ומפריש אותם לחלק הראשון של המעי הדק הקרוי "תריסריון"
בתריסריון, השומנים מן המזון מתפרקים וצפים בבלילת המזון הנוזלית
על מנת שיוכלו להתעכל בקלות על ידי מיצי המרה והלבלב
שהצטרפו לזירת המעי הדק.
מיצים אלו, אשר עשויים באנזימים רבים, מפרקים את מולקולות השומן לחומצות שומן
ולגליצרול , לפירוק המאפשר ספיגה קלה יותר אל גוף האדם.
לאנזימים תפקיד נוסף, והוא הפירוק הסופי
של חלבונים והפיכתם לחומצות אמינו שונות
וכמו כן פירוק של פחמימות והפיכתם לגלוקוז.
זהו תהליך המתרחש באיזורים הנמוכים של המעי הדק,
המעי הריק, והמעי העקום
אשר עטופים במיליוני תאי אפיתל הקרויים "מיקרווילי"
תאים אלו יוצרים שטח פנים עצום במטרה להגדיל כמה שאפשר את ספיגת המולקולות
והעברתם אל תוך זרם הדם.
הדם, מלווה את שאריות המזון בחלקם האחרון במסע
להזנת רקמות ואיברי הגוף.
אך התהליך עדיין לא נגמר.
שאריות סיבים,
מים,
ותאים מתים אשר נשלו במהלך העיכול
עושים את דרכם אל המעי הגס,
במעי הגס, הגוף מנקז את רוב שאריות הנוזלים דרך דפנות המעי.
שארית המזון אשר לא עוכל היא הצואה.
המעי הגס דוחק את תוצר הלוואי הזה אל כיס הנקרא רקטום
שם תאי העצב חשים בהתרחבותו
ו"מודיעים" לגוף שהגיע הזמן לסלק את הפסולת
תוצרי הלוואי של תהליך העיכול יוצאים דרך פי הטבעת
ומסעו הארוך של המזון,
האורך בממוצע בין 30 ל40 שעות,
סוף סוף תם ונשלם.