Trenutno ljudi negde stoje u redu da bi se uplašili,
možda uzbudljivom vožnjom ili filmom strave i užasa.
Zapravo, samo u oktobru 2015,
oko 28 miliona ljudi je posetilo ukletu kuću u SAD-u.
Ali mnogi ovo ponašanje smatraju zbunjujućim,
pitaju se:
"Šta uopšte može da bude zabavno kod straha?"
Strah ima lošu reputaciju, ali nije skroz loš.
Za početak, strah može da bude prilično dobar osećaj.
Kada pretnja pokrene naše reakcije za borbu ili beg,
naša tela se pripremaju za opasnost
oslobađajući hemikalije koje menjaju način na koji naši mozgovi i tela rade.
Ova automatska reakcija pokreće sisteme koji nam mogu pomoći da preživimo.
To se dešava kako bismo imali dovoljno energije
i da bismo bili zaštićeni od bola,
isključivanjem nesuštinskih sistema, poput kritičkog razmišljanja.
Biti bez bola i s mnogo energije,
oslobođeni teških misli koje nam obično opsedaju mozgove,
sve ovo zvuči odlično,
i može da bude jer je ova reakcija slična, iako ne identična,
onome što doživljavamo tokom pozitivnih stanja snažnog uzbuđenja,
poput ushita, sreće, pa čak i tokom seksa.
Razlika je u kontekstu.
Ako smo u stvarnoj opasnosti, usmereni smo na preživljavanje, a ne na zabavu.
Ali kad pokrenemo na bezbednom mestu ovu reakciju snažnog uzbuđenja,
možemo da se prebacimo na uživanje u prirodnom ushitu koji pruža strah.
Zato ljudi na rolerkosterima mogu za tren da pređu iz vrištanja u smejanje.
Vaše telo je već u euforičnom stanju.
Prosto nanovo kalibrišete iskustvo.
I iako je reakcija na pretnju univerzalna,
istraživanja pokazuju razlike kod pojedinaca
u tome kako funkcionišu hemikalije u vezi sa reakcijom na pretnju.
Ovo objašnjava zašto su neki skloniji traganju za uzbuđenjem od drugih.
Druge normalne fizičke razlike objašnjavaju
zašto neki vole vrtoglavicu izazvanu vertikalnim petljama,
dok se gnušaju osećaja presecanja u stomaku na strmom rolerkosteru
ili zašto neki s užvanjem ciče unutar uklete kuće,
ali s užasom se povlače kada ih odvedu na pravo groblje.
Strah sa sobom nosi više od zabave prirodnog ushita.
Kad radimo ono što nas plaši, možemo da dobijemo priliv samopouzdanja.
Poput bilo kakvog ličnog izazova,
bilo da se radi o trci ili završavanju obimne knjige,
kada dospemo do kraja,
imamo osećaj ostvarenosti.
Ovo je tačno čak i kad znamo da zapravo nismo ni u kakvoj opasnosti.
Naši misleći mozgovi možda znaju da zombiji nisu stvarni,
ali nam naša tela govore drugačije.
Strah se čini stvarnim,
pa kad dospemo do kraja živi,
zadovoljstvo i osećaj ostvarenosti se takođe čine stvarnim.
Ovo je sjajna evolutivna adaptacija.
Oni koji su imali pravu meru hrabrosti i domišljatosti
da znaju kada da istrpe strah, a kada da se povuku
su nagrađivani opstankom,
novom hranom
i novim imanjem.
Na kraju, strah može da poveže ljude.
Emocije mogu da budu zarazne,
a kada vidite vašeg prijatelja kako vrišti i smeje se,
osećate potrebu da i vi to isto radite.
To je zato što pokušavamo da shvatimo šta naši prijatelji proživljavaju,
tako što sami nanovo osmišljavamo to iskustvo.
Zapravo, delovi mozga koji su aktivni kad naš prijatelj vrišti,
aktivni su kod nas dok ga posmatramo.
Ovo ne samo da pojačava naše emotivno iskustvo,
već nas i zbližava s ljudima oko nas.
Osećanje zbliženosti dok traje strah
je potpomognuto hormonom oksitocinom koji se oslobađa tokom borbe ili bega.
Strah je snažno emocionalno iskustvo,
a bilo šta što pokreće snažne reakcije
biće veoma dobro pohranjeno u našem sećanju.
Ne želite da zaboravite ono što može da vas povredi.
Pa, ako je vaše sećanje na gledanje horor filma s prijateljima pozitivno
i pratilo ga je osećanje zadovoljstva,
onda ćete želeti to da radite iznova i iznova.