Jag kommer att börja här.
Det här är en handskriven skylt
som dök upp i ett traditionellt bageri
i mitt gamla kvarter i Brooklyn för några år sedan.
Bageriet hade en av de där maskinerna
som kan skriva ut på sockerskivor.
Och barn kunde komma in med målningar
och låta bageriet skriva ut en sockerskiva
för ovansidan av deras födelsedagstårta.
Men olyckligtvis så var en av de sakerna som barn gillar att rita
seriefigurer.
De gillade att rita Lilla Sjöjungfrun,
de gillade att rita smurfarna, de gillade att rita Musse Pigg.
Men det visar sig vara olagligt
att skriva ut ett barns målning av Musse Pigg
på en sockerskiva.
Och det är ett brott mot upphovsrätten.
Och att förhindra brott mot upphovsrätten
genom barns födelsedagstårtor
visade sig vara så tidskrävande
att College Bakery sa,
"Vet ni, vi kommer sluta med den här servicen.
Om du är en privatperson,
kommer du inte kunna använda vår maskin längre.
Om du vill ha en sockerutskrift till din födelsedagstårta,
måste du använda en av våra mallar -
gjorda av proffs."
Så det är två lagförslag i USAs kongress just nu.
En är SOPA och den andra PIPA.
SOPA står för Stop Online Piracy Act (Lag för att Förhindra Piratkopiering Online).
Den kommer från Senaten.
PIPA är en förkortning av PROTECTIP (FörsvaraIP),
som i sin tur står för
Preventing Real Online Threats (Förhindra Verkliga Online-hot)
to Economic Creativity (mot Ekonomisk Kreativitet)
and Theft of Intellectual Property (och Stöld av Upphovsrättskyddat material)
därför att kongressbiträdena som namnger lagförslagen
har mycket tid över.
Och vad SOPA och PIPA vill göra
är att de vill göra det här.
De vill höja kostnaden
för att upprätthålla upphovsrätten
så mycket så att människor hellre slutar
erbjuda tjänsterna till amatörer.
Hur de föreslår att göra det här
är att identifiera sajter
som substantiellt bryter mot upphovsrätten -
trots att hur man identifierar dem sajterna
aldrig till fullo specifieras i lagförslagen -
och de vill sen ta bort sajterna från domännamnsystemet (DNS).
De vill ta bort dem ur DNS-systemet.
Domännamnssystemet
är den funktion som omvandlar adresser som vi kan läsa, som Google.com
till den typ av adresser
som datorer förväntar sig
74.125.226.212.
Men problemet med den här typen av censur,
att identifiera en sajt
för att sedan försöka ta bort den ur DNS-systemet,
är att det inte fungerar.
Och man tror att det skulle vara ett stort problem för ett lagförslag,
men kongressen verkar inte ha låtit det besvära dem för mycket.
För anledningen för att det inte fungerar
är för att du kan fortfarande skriva 74.125.226.212 i webbläsaren
eller göra det till en klickbar länk
och du kommer fortfarande till Google.
Så övervakningsdelen
av problemet
blir det verkliga hotet från lagförslaget.
För att förstå hur kongressen kom att skriva ett lagförslag
som inte kommer att åstadkomma sitt mål
men samtidigt resultera i flera negativa sideffekter,
så måste man förstå lite av bakgrundshistorien.
Och bakgrundshistorien är att
SOPA och PIPA som lagförslag
till stor dels skrevs av mediaföretag
som grundades under 1900-talet.
1900-talet var en gynnsam tid för medieföretagen
för det de verkligen hade på sin sida var ett bristfälligt utbud.
Om du producerade ett TV-program
så behövde det inte vara mycket bättre än alla andra TV-program som tidigare gjorts
det behövde bara vara bättre
än de två andra program
som sändes samtidigt,
vilket är ett väldigt lågt
konkurrenskrav.
Vilket betydde
att om du presenterade ett okej innehåll
så fick du en tredjedel av den amerikanska publiken per automatik
tiotals miljoner tittare
genom att bara producera någonting
som inte var alltför dåligt.
Det är som att ha en licens för att trycka pengar
och en tunna med gratis bläck.
Men teknologin avancerade, som teknologin vill göra.
Och sakta, sakta, i slutet av 1900-talet
så började det bristfälliga utbudet att luckras upp
och jag menar inte genom digital teknologi,
jag pratar om analog teknologi.
Kasettband, videobandspelare,
till och med kopieringsapparaten
skapade nya möjligheter
för annorlunda beteenden
som förvånade mediabranchen.
För det visade sig
att vi inte riktigt var soffpotatisar.
Vi tycker inte bara om att konsumera.
Vi gillar att konsumera
men varje gång en av de här nya verktygen kom
så visade det sig att vi också gillar att skapa och producera
och vi gillar att dela.
Och det gjorde mediabranschen förskräckta -
det skrämde dem varje gång.
Jack Valenti som var huvudlobbyist
för Motion Picture Association of America (Amerikanska filmbranschens lobbyorganisation)
jämförde en gång den våldsamma videobandspelaren
med Jack Uppskäraren
och fattiga, hjälplösa Hollywood
med en kvinna alldeles ensam hemma.
Det var den nivån på retoriken.
Så mediabranschen
tiggde, insisterade och krävde
att kongressen skulle agera.
Och kongressen gjorde något.
Under det tidiga 90-talet så godkände kongressen en lag
som förändrade allting.
Och den lagen kallades Audio Home Recording Act (Lagen för ljudinspelning i hemmet)
av 1992.
Och vad Audio Home Recording Act av 1992 sa var,
kolla, om folk spelar in grejer från radion
och sen gör blandband till deras kompisar
det är inte ett brott. Det är okej.
Inspelning och remixning
och att dela med sig till kompisar är okej.
Om du gör massor utav kopior av hög kvalitet och du säljer dem,
så är det inte okej.
Men den här inspelningsverksamheten
okej, släpp det.
Och de trodde att dem hade förtydligat och förklarat problemet,
för de hade gjort en tydlig skillnad
mellan laglig och olaglig kopiering.
Men det var inte det som mediabranschen ville ha.
De ville att kongressen
skulle förbjuda kopiering helt och hållet.
Så när Audio Home Recording Act of 1992 godkändes
så gav mediabranschen upp idén
om att särskilja mellan laglig och olaglig kopiering
för det var tydligt
att om kongressen agerade inom deras ramverk
skulle de i verkligheten öka medborgarnas rättigheter
att delta i vår egen mediemiljö.
Så de beslutade sig för plan B.
Det tog dem ett tag att formulera en plan B.
En fullt utvecklad plan B dök först upp
under 1998 -
med något som kallades Digital Millenium Copyright Act (Millennielagen om Digitalt Upphovsrättsskydd).
Det var ett komplicerat lagförslag med många rörliga delar.
Men huvuddelen av DMCA
var att det var lagligt att sälja
okopierbart material -
bara det att det inte finns något okopierbart material.
Det skulle bli, som Ed Felton berömt en gång sa,
"Som att dela ut vatten
som inte var vått."
Bits kan kopieras. Det är vad datorer gör.
Det är en sidoeffekt av deras vanliga funktion.
Så för att bluffa förmågan
att kunna sälja okopierbara bits
så gjorde DMCA det också lagligt
att kräva att du använder system
som förstörde kopieringsfunktionen i dina apparater.
Varje DVD-spelare och spelkonsol
och TV och dator som du köpte
oavsett vad du trodde att du köpte
kunde förstöras av mediabranschen
om de vill ha det som en förutsättning för att sälja dig innehåll.
Och för att se till att du inte förstod
eller inte fullgjorde förmågorna
som apparaterna hade
gjorde de det också olagligt
för dig att försöka nollställa
kopieringsmöjligheten för det innehållet.
DMCA är punkten
då mediabranschen
gav upp rättssystemet
av att särskilja mellan laglig och olaglig kopiering
och helt enkelt försökte förhindra all kopiering
genom tekniska lösningar.
Men DMCA hade och fortsätter att ha flera komplicerade sidoeffekter,
men i förhållande till sitt huvudmål, att begränsa kopiering och delning,
har det till stor del inte fungerat.
Och huvudanledningen till att det inte har fungerat
är att Internet har visat sig vara mycket populärare och kraftfullare
än någon tidigare trott.
Blandbandet, fanzinet,
var ingenting mot det vi ser nu
i och med Internet.
Vi befinner oss i en värld
där de flesta amerikanska medborgare
över 12 år
delar saker med varandra online.
Vi delar skrifter, vi delar bilder,
vi delar ljud, vi delar video.
Lite av det vi delar är saker som vi gjort.
Lite av det vi delar är saker vi hittat.
Lite av det vi delar
är saker vi gjort med det vi hittat
och det gör mediabranschen förskräckt.
Så PIPA och SOPA
är rond två.
Men där DMCA var som en operation
där vi ville gå in i din dator,
vi ville gå inuti din TV, in i din spelkonsol
och förhindra den från att göra
det den var tillverkad för att göra -
PIPA och SOPA är som ett kärnvapen
och det de säger är att vi vill gå vart som helst i världen
och censurera innehåll.
Så mekanismen, som jag tidigare sa, för att åstadkomma detta
är att du måste ta ner vem som helst
som leder till de utpekade IP-adresserna.
Du behöver ta bort dem från sökmotorer,
du behöver ta bort dem från onlineordböcker,
du behöver ta bort dem från användarlistor.
Och eftersom de största tillverkarena av innehåll på Internet
inte är Google eller Yahoo
det är vi,
kommer vi att börja bli bevakade och censurerade.
För i slutändan
så är det som på riktigt hotas
av genomförandet av PIPA och SOPA
vår möjlighet att dela saker med varandra.
För vad PIPA och SOPA riskerar att göra
är att ta en flera århundraden gammalt juridisk princip
oskyldig till bevisad skyldig
och vända på den
skyldig till bevisat oskyldig.
Du kan inte dela med dig
förrän du har visat oss
att du inte delar något
som vi inte tycker om.
Plötsligt så faller bevisbördan för laglig eller olaglig delning
tydligt på oss
och på de tjänster
som kanske tillhandahåller oss nya möjligheter.
Och om det kostar så lite som tio öre
att övervaka en användare
så kommer det att krossa en tjänst
med hundra miljoner användare.
Så det här är det Internet som de har tänkt sig.
Föreställ er den här skylten överallt,
förutom att den säger inte College Bakery,
utan den säger YouTube
och Facebook och Twitter.
Föreställ er att den säger TED,
för att kommentarerna inte kan övervakas
till en överkomlig kostnad.
De riktiga effekterna av SOPA och PIPA
kommer vara andra än de som lagförslagen föreslår.
Hotet är i verkligheten
inverteringen av bevisbördan
där vi plötsligt
alla behandlas som tjuvar
varje gång vi ges friheten att skapa,
producera eller dela.
Och människorna som erbjuder oss den möjligheten
alla YouTubes, Facebooks, Twitters och TEDs
är plötsligt i branschen
av att övervaka oss,
eller riskera att åtalas för medhjälp till upphovsrättsbrott.
Det finns två saker du kan göra
för att stoppa det här -
en enkel sak och en komplicerad sak,
en lätt och en svår.
Den enkla saken, den lätta saken, är att
om du är en amerikansk medborgare
ring din representant, ring din senator.
Om du tittar på
de som skrev under lagförslaget för SOPA
och de som skrev under PIPA,
så ser du att dem tillsammans har tagit emot
miljoner och miljoner av dollar
från mediabranschen.
Du har inte miljoner och miljoner dollar
men du kan ringa din representant
och du kan påminna dem om att du röstar
och du kan begära att inte bli behandlad som en tjuv
och du kan föreslå att du föredrar
att Internet inte förstörs.
Och om du inte är en amerikansk medborgare
så kan du kontakta amerikanska medborgare som du känner
och uppmuntra de att göra samma sak.
För det ser ut att vara en nationell fråga
men det är det inte.
Den här branschen kommer inte vara nöjd
förrän Internet har förstörts.
Om internet förstörs, så förstörs det för alla.
Det är den lätta saken.
Det är den enkla saken.
Den svåra saken är:
förbered er, för mer kommer att komma.
SOPA är egentligen en återanvändning av COICA,
som föreslogs förra året men inte godkändes.
Och allt det här går tillbaka till
DMCAs misslyckande
att förbjuda delning som en teknisk process.
Och DMCA går tillbaka till Audio Home Recording Act,
vilket skrämde den här branschen.
För hela verksamheten
av att anklaga någon för att bryta mot lagen
och sedan samla bevis för att bevisa det
visar sig vara väldigt besvärlig.
"Vi föredrar att inte göra det"
säger mediebranschen.
Och vad den vill är att inte behöva göra det.
De vill inte ha juridiska skillnader
melllan laglig och olaglig delning.
De vill bara att all delning ska upphöra.
PIPA och SOPA är inga konstigheter, inga avvikelser,
inte enskilda händelser.
Utan en del av den här processen
som har pågått under 20 år nu.
Och om vi besegrar dem, som jag hoppas att vi gör,
så kommer mer att komma.
För inte förrän vi övertalar kongressen
att sättet att behandla upphovsrättsbrott
är på det sätt som upphovsrättsbrotten med Napster och Youtube behandlades
vilket är att ha en rättegång där alla bevis presenteras
och fakta undersöks och gottgörelser fastställs
som vanligtvis görs i demokratiska samhällen.
Det är så vi måste ta hand om upphovsrättsbrott.
Under tiden
så är den svåra saken att vara redo.
För det är det verkliga meddelandet från PIPA och SOPA.
Time Warner har ringt
och de vill ha oss tillbaka i soffan,
bara konsumerandes
inte producerande, inte delandes
och vi borde säga "Nej".
Tack så mycket.
(Applåder)