A Colvex Avenue-t itt, Denverben (Colorado)
valaha úgy tartották számon, mint Amerika leghosszabb, legrosszabb hírű utcáját.
Az én praxisom itt van – ez a terület amolyan vakfolt az orvosi ellátásban.
Vannak ugyan a közelben állami klinikák és kórházak,
de nem elegen ahhoz, hogy ellássák a területen élő szegényeket.
Szegények alatt a Medicaid biztosítottjait értem.
Nemcsak a hajléktalanok tartoznak ide, hanem a népesség 20 százaléka.
Ha egy négytagú család éves jövedelme 33 ezer dollár alatt van,
akkor jár nekik a Medicaid.
De nem találnak orvost, aki megvizsgálná őket.
Merritt Hawkins tanulmánya szerint
a Denverben praktizáló orvosoknak mindössze 20 százaléka
fogad Medicaid-pácienst.
És ez a 20 százalék is korlátoz, mondjuk havonta legfeljebb öt beteget fogad.
Mások a Medicaid-pácienseket hónapokig várakoztatják,
de aki a Blue Crosshoz tartozik, azt még aznap megvizsgálják.
A diszkriminációnak ez a formája törvényes,
és nem kizárólag denveri probléma.
Az országban a háziorvosok majdnem fele
elutasítja a Medicaid-betegeket.
Hogy ennek mi az oka?
Az, hogy a Medicaid kevesebbet fizet, mint a magánbiztosítók,
és mert úgy tartják, hogy ezekkel a betegekkel nehezebb szót érteni.
Elkésnek a megbeszélt időpontról, nem beszélnek angolul,
vagy nem tartják be az utasításokat.
Gondolkoztam ezen orvostanhallgatóként.
Ha olyan praxist alakítanék ki, amely az alacsony jövedelműekre épít,
ahelyett, hogy elküldeném őket,
garantálva lenne a betegköröm, és alig lenne konkurenciám.
(Nevetés)
A szakvizsgám után nyitottam egy rendelőt azoknak, akik kiszorultak az ellátásból.
Privát praxisként, nem non-profit vállalkozásként.
Kisvállalkozás, kizárólag a letelepedett menekültek ellátására.
Ez hat éve történt,
azóta 50 ezer menekültet láttam el.
(Taps)
Pácienseim 90 százaléka Medicaid-biztosított,
aki nem, azok többségét ingyen látjuk el.
A legtöbb orvos szerint a Medicaiddel nem lehet keresni,
de nekünk egész jól sikerül.
Hogy hogyan?
Egy igazi kapitalista ezt nem mondaná el,
nehogy versenytársai legyenek.
(Nevetés)
Azt mondom, én "vérző szívű" kapitalista vagyok.
(Nevetés)
Épp hogy minél több olyan ember kéne, aki ezt csinálja. Tehát:
Lebontjuk a falakat, egészségügyi rendszerünk falait:
elfogadjuk a Medicaid-betegekkel járó nehézségeket,
észrevesszük benne a lehetőséget, és bezsebeljük a nyereséget.
A gyakorlati nehézségek egyszerűnek tűnhetnek, de összeadódnak.
Nálunk például nincs előjegyzés.
Hozzánk csak úgy be lehet esni.
Persze, ugyanígy működik az ügyelet is,
a sürgősségi ellátás és a gyorséttermek is.
(Nevetés)
De a háziorvosi rendelőkben nem jellemző, igaz?
Hogy mi miért csináljuk így?
Mert Nasra nem tud telefonálni, hogy időpontot kérjen.
Telefonja van, de nincs rajta lebeszélhető összeg.
Nem beszél angolul, és nem ismeri ki magát a bonyolult hívásátirányításban.
Nem tud időben odaérni a megbeszélt időpontra,
mert nincs kocsija, busszal jön,
három gyerekről és sérült férjéről gondoskodik.
Szóval, nálunk nincs előjegyzés,
akkor jön, amikor akar,
de általában 15 percnél nem kell többet várakoznia.
Annyi időt tölt nálunk, amennyi szükséges.
Van, hogy 40 percet, de általában ötnél nem többet.
Szereti ezt a rugalmasságot.
Ugyanígy járt orvoshoz Szomáliában.
Nekem is jó ez, mert nem kell személyzetet fizetnem az előjegyzésre,
és nincsenek késések, elmulasztott időpontok.
(Nevetés)
(Taps)
Üzleti szemlélet.
A másik különbség a rendelő elrendezése.
A kezelőhelyiségek közvetlenül a váróból nyílnak,
mindenki a saját betegeit fogadja,
és mindenki végig egyetlen helyiségben rendel, nem járkál egyikből a másikba.
A kevesebb lépés kisebb költség, a beteg elégedettebb.
Ingyenes gyógyszereket is adunk közvetlenül a saját készletünkből:
vény nélkülieket és néhány vénykötelest is.
Ha Nasra babája beteg,
a kezébe nyomunk egy üveg gyerek-Tylenolt vagy -amoxicillint,
Egyenest mehet haza a kicsivel, nem kell még patikába is mennie.
Nem tudom, önök hogy vannak vele, de én már a választéktól roszul leszek.
Nasrának semmi esélye nem lenne ott.
SMS-kapcsolatban is állunk velük.
Este és hétvégeken is nyitva vagyunk.
Házhoz is megyünk.
Volt már, hogy kocsit is bikáztunk be.
(Nevetés)
Ilyen magas ügyfél-elégedettség mellett sosem volt szükségünk hirdetésre,
mégis évi 25 százalékos a növekedésünk.
Remek együttműködést alakítottunk ki a Medicaiddel,
mivel ez a biztosító szinte az egyetlen partnerünk.
Más praxisok tíz biztosítót hajkurásznak
csak azért, hogy időben a pénzükhöz jussanak.
Ez elég fárasztó.
Az egybiztosítós rendszer olyan, mint a monogámia: egyszerűen jobban működik.
(Nevetés)
(Taps)
Persze a Medicaidet is adófizetők alapították, olyanok, mint önök,
így joggal kérdezhetik: "Mennyibe kerül ez a rendszer?"
Nos, olcsóbbak vagyunk, mint mások.
Előfordul, hogy valaki egy egyszerű megfázással az ügyeletre megy,
és akkor ez ezrekbe kerül.
Mások otthon maradnak, és hagyják, hogy állapotuk rosszabbra forduljon.
Többségük megpróbál időpontot kérni egy,
a Federally Qualified Heath Centershez tartozó klinikára.
Ez egy nonprofit hálózat a rászorulók ingyenes ellátásának kötelezettségével.
Vizitenként dupla annyi finanszírozást kapnak a kormánytól,
mint a magánorvosok, mint mondjuk én is.
Nem csak több pénzt kapnak,
de területenként csak egy ilyen működhet a törvény szerint.
Ez monopóliumot jelent számukra a szegények ellátásában.
És mint minden monopóliumnál,
itt is egyre csak nőnek a költségek, a színvonal pedig csökken.
Én nem függök a kormánytól, nonprofit sem vagyok.
Magánpraxisom van.
A kapitalista szemlélet arra késztet, hogy fejlesszek.
Gyorsnak és barátságosnak kell lennem.
Költséghatékonynak kell lennem. Tisztelnem kell mások kultúráját.
Legyek magas, vonzó, jóvágású.
(Nevetés)
(Taps)
Ha nem vagyok az, vége a vállalkozásnak.
Gyorsabban tudok fejleszteni, mint a nonprofit vállalkozások,
mert nem kell megszavaztatni, ha egy tűzőgépet akarok venni.
(Taps)
Tényleg, egyetlen innovációnk sem új vagy egyedi –
csupán egyedi módon rakjuk össze,
hogy segítsünk az alacsony jövedelműeken, közben pénzt keresünk.
Ahelyett, hogy hazavinnénk a nyereséget,
költségként visszateszem a menekült közösségbe.
Ez itt a Mango ház.
Az én változatom az egészségházra.
Van benne étel- és ruhaosztás a szegényeknek,
szakkörök, angolórák, vallási események,
van fogorvos, jogi és lelki segítség, cserkész csoportok.
Ezeket a programokat a lakóközösségek szervezik,
és egy szórakoztató csapat,
de mindannyian kapnak bizonyos összeget a klinikám profitjából.
Néhányan ezt közösségi vállalkozásnak nevezik.
Én meg közösségi szolgáltató arbitrázsnak.
Kihasználom egészségügyi rendszerünk sikertelenségét a szegények ellátásában.
15 ezer menekültet látunk el egy év alatt,
kisebb költséggel, mint bárki más, akihez fordulhatnának.
Persze van ennek árnyoldala is, hogy ezt magánvállalkozásként tesszük,
nem pedig non-profit módon, vagy kormányzati háttérrel.
Vannak adózási és jogi bizonytalanságok.
Változnak a Medicaid árai, és mindig más szakorvos fogad Medicaides betegeket.
És van bombafenyegetés.
Figyeljék a helyesírást,
"Menekültek, fel lessztek mind robantva!"
(Nevetés)
"Fel akartunk robantani titeket, öszes menekült,
de aztán inkább elmentünk az angolórátokra."
(Nevetés)
(Taps)
Azt gondolhatják, "Kicsit másmilyen ez a fickó."
(Nevetés)
Szokatlan.
(Nevetés)
Egy nárcisztikus közösségi ember?
(Nevetés)
Talán egy üzleti zseni,
mert ha ez olyan egyszerű lenne, akkor a többi orvos is ezt csinálná.
A Medicaid tarifáira alapozva a legtöbb államban ezt meg lehet csinálni.
A saját főnököm lehetek,
segítek a szegényeken, és jól keresek.
Egészségügyisek,
biztos beleírták a felvételi esszéjükbe,
hogy segíteni szeretnének a rászorulókon.
Aztán a képzés során hagyták kiverni a fejükből az idealizmust.
Hagyták kiölni a találékonyságot.
Lehetne másképp is.
Választhatják a nélkülözők ellátását, mint sajátos életstílust.
Vagy lehetnek olyan szakorvosok,
aki azért faragnak a költségekből, hogy ellássák a szegényeket.
És a többiek, akik nem az egészségügyben dolgoznak,
mit írtak a motivációs esszéjükben?
Legtöbbünk meg akarta menteni a világot, változást akartunk.
Talán sikeres is lett a pályájuk,
de most azt keresik, mi értelme?
Hogyan juthattak el idáig?
Nem pár dollárról vagy óráról van csupán szó,
hanem hogy használják fel tapasztalataikat mások szolgálatára.
Talán könnyebb is, mint gondolják.
Az egyetlen módja, hogy áthidaljuk a szakadékot az orvosi ellátásban,
ha meglátjuk benne az üzleti lehetőséget.
Az egyetlen módja, hogy áthidaljuk az egyenlőtlenség szakadékát,
ha felismerjük előnyös helyzetünket, és arra használjuk, hogy másokon segítsünk.
(Taps)