Nimănui nu-i place să comită greșeli.
Iar eu am făcut una enormă.
Și realizarea greșelii făcute a condus la o descoperire
care schimbă complet modul în care ne gândim la Pământ și Lună.
Sunt un om de știință ce studiază planetele
și activitatea mea preferată e să ciocnesc planetele între ele.
(Râsete)
În laboratorul meu pot trage în pietre folosind tunuri ca acesta.
(Lovitură de tun)
(Râsete)
În experimentele mele, pot genera condițiile extreme
care au loc în timpul formării planetei.
Și folosind modele computerizate pot ciocni planetele între ele
pentru a le face să crească
sau le pot distruge.
(Râsete)
Vreau să înțeleg cum s-au format Pământul și Luna
și de ce Pământul e atât de diferit față de alte planete.
Ideea care stă la baza originii Pământului și Lunii
se numește „teoria impactului gigantic”.
Teoria afirmă că un corp de dimensiunea lui Marte a lovit tânărul Pământ
și Luna s-a format din resturile din jurul planetei.
Teoria poate explica foarte multe lucruri despre Lună,
dar are un defect enorm:
prezice că Luna e făcută în cea mai mare parte
dintr-o planetă de dimensiunea lui Marte,
că Pământul și Luna s-au format din materiale diferite.
Dar nu asta am observat.
De fapt, Pământul și Luna sunt ca niște gemeni identici.
Codul genetic al planetelor e scris cu izotopii elementelor chimice.
Pământul și Luna au izotopi identici.
Asta înseamnă că Pământul și Luna s-au format din aceleași materiale.
E foarte ciudat că Pământul și Luna sunt gemeni.
Toate planetele sunt făcute din materiale diferite,
așa că toate au izotopi diferiți,
toate au propriul lor cod genetic.
Nu există alte planete care să aibă aceeași relație genetică.
Doar Pământul și Luna sunt gemeni.
Când am început să cercetez originea Lunii,
unii oameni de știință voiau să respingă întreaga idee a impactului gigantic.
Nu au văzut nicio cale ca această teorie să explice relația specială
dintre Pământ și Lună.
Încercam cu toții să ne gândim la idei noi.
Problema era că nu existau idei mai bune.
Toate celelalte idei aveau defecte chiar mai mari.
Așa că am încercat să salvăm teoria impactului gigantic.
Un tânăr om de știință din grupul meu a sugerat
să încercăm să schimbăm rotația impactului gigantic.
Poate că făcând Pământul să se rotească mai repede,
s-ar amesteca mai multe materiale și așa s-ar explica formarea Lunii.
Dimensiunea obiectului ce a lovit Pământul e cât Marte
pentru că ar explica formarea Lunii, dar și durata unei zilei pe Pământ.
Oamenilor le plăcea foarte mult această parte a modelului.
Dar dacă altceva a determinat lungimea zilei Pământului?
Atunci ar fi mai multe posibile impacturi gigantice care să ducă la formarea Lunii.
Eram curioasă ce s-ar putea întâmpla,
așa că am încercat să simulez impacturi cu rotații și mai mari
și am constatat că e posibil
să faci un disc din același amestec de materiale precum planeta.
Eram foarte entuziasmați.
Poate că asta era calea care poate explica formarea Lunii.
Problema e că am aflat și că asta nu e foarte probabil să se întâmple.
De cele mai multe ori, discul e diferit de planetă
și părea că formarea Lunii în acest fel
ar fi o coincidență astronomică,
și a fost greu ca toți să accepte ideea
că legătura specială a Lunii cu Pământul era un accident.
Teoria impactului gigantic încă avea probleme
și noi încă încercam să ne dăm seama cum s-a format Luna.
Apoi a venit ziua în care mi-am dat seama de greșeala mea.
Eu și studentul meu analizam datele acestor impacturi gigantice
care se roteau extrem de repede.
De fapt, în ziua aceea nu analizam Luna,
ne uitam la planetă.
Planeta devine super fierbinte și e parțial vaporizată
de la energia impactului.
Dar datele nu arătau că e o planetă.
Arătau foarte ciudat.
Planeta era conectată la disc într-un mod ciudat.
Am fost cuprinsă de acel fior
când ceva în neregulă ar putea fi ceva interesant.
În toate calculele mele
am presupus că exista o planetă cu un disc separat în jurul acesteia.
Calculând ce se afla pe disc a fost cum am testat
dacă un impact ar putea conduce la formarea Lunii.
Dar nu mai arăta așa de simplu.
Făceam greșeala
de a gândi că o planetă avea să arate întotdeauna ca o planetă.
În acea zi, am știut că un impact gigantic producea ceva complet nou.
Am avut momente „evrica”.
Acesta nu era unul dintre ele.
(Râsete)
Chiar nu știam ce se întâmplă.
Aveam acest obiect ciudat și nou în fața mea
și provocarea de a încerca să-l descifrez.
Ce faceți când vă confruntați cu necunoscutul?
Cu ce începeți?
Am pus la îndoială totul:
Ce e o planetă?
Când o planetă nu mai e o planetă?
Ne-am jucat cu idei noi.
A trebuit să scăpăm de vechiul mod de gândire,
și prin joc am putut pune deoparte toate datele,
toate regulile lumii reale,
și să-mi eliberez mintea pentru a explora.
Și creând un spațiu mintal
unde puteam încerca idei scandaloase
ca apoi să le aduc înapoi în lumea reală pentru a le testa,
am putut învăța.
Și prin joc am învățat foarte multe.
Am combinat experimentele din laborator cu modelele computerizate
și am descoperit că după majoritatea impacturilor gigantice,
Pământul e atât de fierbinte încât nu are suprafață.
E doar un strat gros de gaz
care devine din ce în ce mai dens o dată cu adâncimea.
Pământul ar fi fost ca Jupiter.
Nu există nimic pe care să stai.
Și asta era doar o parte a problemei.
Am vrut să înțeleg întreaga problemă.
Nu am putut renunța la provocarea de a afla ce se întâmplă cu adevărat
în impacturile gigantice.
A durat aproape doi ani
să scăpăm de ideile vechi
și să construim unele noi,
să înțelegem datele
și să știm ce înseamnă asta pentru Lună.
Am descoperit un nou tip de obiect astronomic.
Nu e o planetă.
E făcut din planete.
O planetă e un corp a cărui gravitație
e suficient de puternică încât să-i dea forma rotunjită.
Se rotește cu totul.
Dacă o încălzești mai mult și o rotești mai repede,
ecuatorul devine tot mai mare până când ajunge în punctul critic.
Peste punctul critic
materia de la ecuator se întinde într-un disc.
Acum încalcă toate regulile ce definesc o planetă.
Nu se mai rotesc împreună, forma se schimbă continuu,
pe măsură ce devine din ce în ce mai mare, planeta se transformă în ceva nou.
Am pus un nume descoperirii noastre:
sinestia.
Am numit-o după zeița Hestia,
zeița greacă a căminului,
fiindcă credem că Pământul a devenit unul.
Prefixul înseamnă „toți împreună”
pentru a sublinia conexiunea între tot materialul.
O sinestie e ceea ce o planetă devine
când căldura și rotația îl împing peste limita formei sferoidale.
Ați vrea să vedeți o sinestie?
(Ovații)
În această vizualizare a uneia dintre simulările mele,
tânărul Pământ se rotește deja rapid de la un impact gigantic anterior.
Forma sa e deformată, dar planeta noastră poate fi identificată
prin apa de pe suprafața sa.
Energia cauzată de impact vaporizează suprafața, apa, atmosfera,
și amestecă toate gazele în doar câteva ore.
Am descoperit că multe impacturi gigantice produc sinestii,
dar aceste obiecte luminoase care ard nu trăiesc prea mult.
Se răcesc, se micșorează și se transformă iar în planete.
Pe parcursul creșterii planetelor stâncoase precum Pământul,
probabil că s-au transformat în sinestii o dată sau de mai multe ori.
O sinestie ne oferă o nouă cale de a rezolva problema originii Lunii.
Propunem teoria conform căreia Luna s-a format în interiorul
unei sinestii uriașe și gazoase.
Luna a crescut din ploaia de magmă
care s-a condensat din vaporii de rocă.
Legătura specială a Lunii cu Pământul
se datorează formării Lunii în interiorul Pământului
când Pământul era o sinestie.
Luna ar fi putut orbita în interiorul sinestiei ani de zile,
ascunsă vederii.
Luna e dezvăluită de sinestia care se răcește și micșorează
în interiorul orbitei sale.
Sinestia se transformă în planeta Pământ
numai după o răcire ce durează sute de ani.
În noua noastră teorie,
impactul gigantic produce o sinestie,
și sinestia se divide în două organisme noi,
creând Pământul și Luna care sunt izotopic identice.
Sinestiile s-au creat peste tot în univers.
Și tocmai am realizat asta prin găsirea lor în imaginația noastră:
Ce altceva mi-a scăpat despre lumea din jurul meu?
Ce e ascuns vederii mele de propriile mele ipoteze?
Data viitoare când vă uitați la Lună,
amintiți-vă:
lucrurile pe care credeți că le știți
pot fi ocazia de a descoperi ceva cu adevărat uimitor.
(Aplauze)