Predau istorie
la liceul Marjory Stoneman Douglas.
Pe 14 februarie 2018,
școala mea a trecut printr-unul din cele mai tragice masacre din istoria Americii.
Lumea vrea să știe ce am văzut,
ce am simțit.
Nu îmi aduc aminte tot,
dar ce îmi amintesc este că am intrat în stare de criză,
în starea maternă.
Nu simțeam nimic.
Am aliniat copiii,
ținând în mână un semn ca să mă poată urma pe hol,
ca la alarma de incendiu.
Am auzit împușcături dintr-o parte.
Din fericire, deja mergeam în direcția opusă.
Am reușit să ieșim.
Să fim în siguranță.
Am sunat-o pe mama.
„Sunt bine."
L-am sunat pe soțul meu.
„Sunt bine."
Apoi a sunat fiica mea, mi-a pierit vocea și am știut că trebuie să-mi revin.
Eram doar eu și gândurile mele,
îngrijorată de colegii și elevii mei.
Stăteam acolo, gândindu-ne că Ziua Îndrăgostiților...
Stăteam acolo, gândindu-ne că Ziua Îndrăgostiților
s-a încheiat cu moartea copiilor noștri,
și nu știam ce să facem mai departe.
Au trecut două luni de atunci,
și încă aud în fiecare zi „pop, pop" - sunetul împușcăturilor.
Îmi amintesc fețele îngrozite ale elevilor mei
când am realizat că nu e o simulare.
Cu toate acestea, nu este un sentiment permanent,
ci doar frânturi de durere, tristețe și furie
generate de știri,
sau de comentarii nepăsătoare,
sau doar tăcere.
Liceul Marjory Stoneman Douglas a pierdut 17 vieți prețioase
în acea zi îngrozitoare.
Iar elevii ne-au pus nouă, adulților
cea mai grea întrebare:
cum putem opri violența fără sens?
Aceasta a fost cea mai grea întrebare primită.
Dar nu era prima dată când mă plecam în fața unei întrebări puse de un elev.
Predau la o școală publică de 33 de ani,
prin urmare știu că trebuie să recunoști ceea ce nu știi
înainte să împărtășești ceea ce știi.
De fapt, este o modalitate de a fi un elev implicat,
profesor sau cetățean.
Mai întâi, ascultă atent persoana care te întreabă ceva.
Apoi, recunoaște-ți punctele vulnerabile. Admite ceea ce nu cunoști.
Trei, fă-ți lecțiile.
Patru, împărtășește cu modestie ceea ce știi.
Cunosc foarte bine acest proces.
Elevii mei tot timpul pun întrebări serioase.
Sunt dornici să învețe
și câteodată sunt nerăbdători să-și dovedească deșteptăciunea.
Și vă rog să mă credeți, ei știu când nu știu ce să le răspund,
așa că în aceste cazuri le spun:
„E o întrebare excelentă. Voi căuta un răspuns și vi-l voi spune."
Așadar, când elevii mei m-au întrebat:
„Cum să oprim această violență fără sens?",
am ascultat,
iar apoi am recunoscut:
„Nu știu."
Și așa cum fac mereu când nu știu răspunsul la o întrebare,
am început să-mi fac lecțiile.
Ca profesor de istorie,
știam că trebuie să încep cu al doilea amendament și NRA.
Dacă a trecut mult timp de când nu ați fost la o oră de istorie,
al doilea amendament spune așa:
„Deoarece o grupare paramilitară bine reglementată,
e necesară protecției unui stat liber,
dreptul persoanelor de a deține arme
nu trebuie îngrădit."
Asta înseamnă că guvernul federal nu poate încălca dreptul cetățenilor
de a face parte din organizații paramilitare bine reglementate.
Al doilea amendament a fost ratificat acum 226 de ani.
A fost scris înainte ca forțele armate ale guvernului federal
să fie printre cele mai puternice din lume
și când grupările paramilitare erau văzute ca necesare pentru protecția statului.
Mergem 80 de ani mai târziu, în 1871.
Războiul Civil American se terminase cu câțiva ani înainte,
dar câțiva ofițeri unioniști
fuseseră martorii unor practici destul de inferioare pe câmpul de luptă.
Așadar, într-o încercare de a-i pregăti pentru viitoarele conflicte,
au înființat Asociația Națională a Armelor
pentru a încuraja exercițiul armelor.
Pe scurt, al doilea amendament a fost scris pentru a ne asigura
că țara noastră, recent constituită și vulnerabilă,
are acces la o grupare paramilitară organizată.
Iar scopul primar al NRA era să se asigure că viitorii soldați pot ținti bine.
S-ar putea preda un curs întreg
de cum au influențat următorii 150 de ani discuțiile despre reglementarea armelor
pe care le avem în Statele Unite
și interpretarea noastră despre al doilea amendament.
Aproape fiecare moment esențial al istoriei noastre
într-un fel sau altul
a influențat cum noi, oamenii,
producem, dezbatem, reglementăm și credem despre arme.
Multe schimbări s-au întâmplat.
De altfel, abia în 2008
Curtea Supremă a decis pentru prima oară
că al doilea amendament protejează dreptul persoanei de a deține arme
fără vreo afiliere cu o organizație paramilitară
și să le folosească în scopuri legale,
cum ar fi legitima apărare în interiorul locuinței.
În interiorul locuinței.
Această schimbare de-a lungul timpului e uimitoare pentru mine,
pentru că ne aduce aminte
că interpretarea celui de-al doilea amendament
și părerile despre arme
s-au schimbat în timp.
Ceea ce îmi dă speranța că se pot schimba din nou.
(Aplauze)
Este o lecție de istorie foarte complexă și dinamică,
dar nu despre ea vreau să vă vorbesc,
pentru că nu avem timp.
Nu vorbesc despre timpul
pe care îl am acum la dispoziție ca să vorbesc.
Ci despre faptul că nu avem timp de pierdut.
Potrivit CDC (Centrul de control al bolilor),
în ultimii 5 ani,
în medie, 96 de oameni sunt uciși zilnic din cauza armelor în Statele Unite,
și dacă nu reușim să răspundem la întrebarea elevului meu cât mai repede,
unul dintre noi poate fi următorul.
Așadar, dacă întrebarea este cum oprim această violență fără sens,
cel mai bine cred că aș putea răspunde
analizând mai multe opțiuni.
Vă amintiți întrebările cu mai multe răspunsuri de la școală, nu?
Să începem.
Opțiunea A: acest lucru se va sfârși când producătorii de arme vor fi responsabili
de faptul că produsele lor provoacă moartea.
O să vă surprindă să aflați că ne-am mai gândit la asta înainte.
Între 1998 și 2000.
30 de județe și orașe au dat în judecată producătorii de arme,
afirmând că ar trebui ca produsele lor să fie mai sigure
și să facă o treabă mai bună urmărind unde sunt vândute produsele lor.
În replică, producătorii au argumentat
că nu pot fi răspunzători pentru modul în care sunt folosite produsele lor.
Au afirmat că magazinele care au vândut armele și cei care le-au cumpărat
sunt responsabili pentru orice rău potenţial.
Ca răspuns la acesta și la multe alte procese,
NRA a făcut presiuni pentru adoptarea PLCAA,
Legea privind Protecția Comerțului Legal al Armelor.
PLCAA a fost adoptată cu o susținere de la ambele partide în 2005
și lasă în seama producătorilor
să fabrice arme sigure,
magazinele să le vândă cu simț de răspundere
și posesorii să le folosească în mod responsabil.
Prin urmare, când 17 elevi și profesori au murit la școala mea,
niciunul din cei de mai sus nu și-a asumat responsabilitatea.
Să vedem acum altă opțiune,
Opțiunea B:
acest lucru va lua sfârșit când vom fi responsabili
și vom reglementa cele 300 de milioane de arme disponibile în America.
Desigur, votul e una din cele mai bune modalități
de asumare a responsabilității pentru violența armelor.
Asigurarea că parlamentarii noștri doresc legi practice pentru reforma armelor
e una din cele mai eficiente căi de a pune sub control cele 300 de milioane de arme.
De asemenea, deținătorii de arme pot lua la rândul lor măsuri.
Dacă deții o armă,
pune-ți întrebarea:
am o armă în plus de care nu am nevoie?
Ar putea ajunge în mâinile cui nu trebuie?
Am luat parte la ultimele instruiri?
Ca posesor de armă, probabil ar trebui să te întrebi
și dacă ai avut grijă de sănătatea ta mintală.
Când vine vorba de violența armelor, argumentul privind sănătatea mintală cade
dacă nu ne recunoaștem propriile vulnerabilități
în fața acestora.
Unul din șase americani se confruntă cu o boală psihică.
Dacă deținem o armă, ar trebui să ne preocupe foarte mult
starea noastră emoțională
astfel încât să nu apăsăm pe trăgaci
când suntem afectați de boală.
Cu alte cuvinte, să ne punem serios întrebarea
dacă avem timpul și atenția pentru a deține o armă.
Poate că pentru unii dintre noi
e timpul să renunțăm la arme.
Atunci ajungem la opțiunea C:
acest lucru se va sfârși când vom avea mai multă grijă unii de alții.
Multe probleme sociale stau la baza cumpărării și folosirii armelor.
62% din numărul de decese provocate de arme în America
între 2012 și 2016 au fost sinucideri,
iar noi îi condamnăm, numindu-i nebuni și psihopați.
Noi le punem bariere celor care au nevoie de ajutor.
De ce ne rușinăm unii de alții?
Haideți să simplificăm, nu să complicăm,
ca oamenii să aibă acces la un sistem de sănătate mai bun.
Ce-ar mai fi? Discriminarea, rasismul și sărăcia afectează posesorii de arme
și decesele datorate armelor.
În medie, se estimează că 50 de femei au fost împușcate mortal în fiecare lună
în perioada 2010-2014
în violențe domestice
și încă sunt omorâte în casele lor.
Haideți să dăm putere femeilor
și o șansă tinerilor noștri de a învăța
cum să stăpânească conflictele și emoțiile cu cuvinte, nu cu arme.
„Washington Post” relata că anul trecut
aproape o mie de persoane au fost rănite mortal
de polițiști în serviciu.
Să vorbim cu Black Lives Matter și cu poliția despre acest lucru.
Trebuie să abordăm acest subiect.
(Aplauze)
Până la urmă,
poate că oamenii nu vor simți nevoia
să cumpere și să folosească o armă
dacă se simt în aceeași măsură în siguranță,
sănătoși, respectați și protejați.
Timpul dezbaterilor a trecut.
Acum e vremea să răspundem la întrebare.
Cum oprim această violență fără sens?
Este varianta A,
varianta B,
sau varianta C?
Știu la ce vă gândiți.
Vă amintiți că întrebările cu răspunsuri multiple
aproape niciodată nu au doar trei răspunsuri posibile.
Mereu este și a patra opțiune, D: toate variantele de mai sus.
Poate că acesta este răspunsul.
Sau poate e un răspuns prea simplu, iar aceasta nu e o problemă simplă.
E nevoie de o analiză profundă din partea noastră.
Așa că am să vă cer să vă faceți tema,
scrieți propria variantă D
folosind detalii ajutătoare.
Și dacă nu știți de unde să începeți, luați-i pe elevii mei ca model.
Sunt înarmați cu abilități de comunicare extraordinare
și un simț cetățenesc înălțător.
(Aplauze)
Sunt elevi din școli publice, angajați în problema reglementării armelor
și strădania lor ne-a mișcat profund.
Și nu trebuie să facă singuri acest lucru.
Ei vă cer,
ne cer tuturor
să ne implicăm.
Nu trebuie să stăm pe margine.
Și atunci care este răspunsul?
Nu știu. Nu sunt expert în controlul armelor.
Predau științe umaniste.
Să fii uman înseamnă să înveți
și să faci parte dintr-o cultură, înseamnă să împărtășești ceea ce știi.
Acest mod de implicare onestă, curajoasă și reală
este ceea ce le cer elevilor mei,
ceea ce aștept de la mine ca profesor
și ceea ce vă cer și vouă acum.
Fiecare dintre voi trebuie să-și facă lecțiile.
Și apoi?
Împărtășiți-vă cu modestie cunoștințele unii altora.
Vă rog să vă învățați familia,
învățați-vă comunitatea,
primăria, parlamentarii.
Dați Congresului o lecție.
Mulțumesc.
(Aplauze)
Mulțumesc. Mulțumesc.
(Aplauze)