Hovoříme-li o angličtině, myslíme tím často jeden jazyk,
ale co mají dialekty, používané v mnohých zemích na celém světě,
společného jeden s druhým
a s Chaucerovými spisy?
A jak souvisí s podivnými slovy ze staroanglického eposu Beowulf?
Odpovědí je, že jako mnohé jazyky
se angličtina vyvíjela skrze generace mluvčích
a prodělala časem velké změny.
Ale díky těmto změnám
můžeme jazyk vysledovat od dnešních dnů zpět
k jeho starověkým kořenům.
Moderní angličtina sice sdílí podobná slova
s románskými jazyky založenými na latině,
jako francouzština a španělština,
mnoho těchto slov však původně neobsahovala.
Ta do ní začala pronikat
až s normanskou invazí Anglie v roce 1066.
Když francouzsky hovořící Normané dobyli Anglii,
a stali se její vládnoucí třídou,
přinesli s sebou svou řeč
a přidali obrovské množství francouzských a latinských slov
do anglického jazyka, kterým se zde již mluvilo.
Dnes tomuto jazyku říkáme staroangličtina.
Je to jazyk Beowulfa.
Asi nevypadá moc povědomě,
ale může být rozpoznatelnější, znáte-li trochu němčinu.
Je to proto, že staroangličtina patří do germánské jazykové rodiny,
kterou prvně na Britské ostrovy v 5. a 6. století přinesli
Anglové, Sasové a Jutové.
Německý dialekt, kterým mluvili, se stal známým jako anglosaština.
Vikingští nájezdníci v 8. až 11. století
přidali další vypůjčená slova ze staré norštiny.
Nemusí být snadné vidět kořeny moderní angličtiny
pod všemi těmito vypůjčenými slovy
z francouzštiny, latiny, staré norštiny a dalších jazyků.
Ale může nám pomoci srovnávací lingvistika sledováním gramatické struktury,
vzorců posouvání hlásek
a jádra slovní zásoby.
Například po 6. století
se německá slova začínající na "p" změnila na "pf",
zatímco staroangličtina si udržela "p" nezměněné.
Nebo se švédská slova s hláskami "sk"
vyvinula v angličtině na "sh".
Některá anglická slova mají stále "sk"
jako "skirt" a "skull",
ale to jsou slova vypůjčená ze staré norštiny,
která přišla až po posunu z "sk" na "sh".
Tyto příklady nám ukazují,
že tak jako románské jazyky pocházejí z latiny,
angličtina, švédština, němčina a mnoho dalších jazyků
pocházejí z jejich společného předka, pragermánštiny,
používaného okolo roku 500 př.n.l.
Protože tento historický jazyk nebyl nikdy zaznamenán,
můžeme jej pouze zrekonstruovat porovnáním jeho potomků,
což je možné díky důslednosti v jejich proměnách.
Stejný proces můžeme využít, chceme-li jít ještě o krok dále
a sledovat původ pragermánštiny v jazyku zvaném praindoevropština,
užívaném přibližně před 6 000 lety
na Pontských stepích v dnešní Ukrajině a Rusku.
Je to zrekonstruovaný předek indoevropské jazykové rodiny
zahrnující téměř všechny historicky užívané jazyky v Evropě
i velké části jižní a západní Asie.
A ačkoliv je to trochu pracnější,
můžeme najít stejné systematické podobnosti nebo shody
mezi souvisejícími slovy z různých větví indoevropských jazyků.
Při porovnávání angličtiny s latinou
vidíme v angličtině "t", kde má latina "d",
a "f", kde je v latině "p" na začátku slov.
Některé ze vzdálenějších příbuzných angličtiny, včetně hindštiny, perštiny
a keltských jazyků, byly z území dnešní Británie vytlačeny.
Praindoevropština sama pochází z mnohem staršího jazyka,
ale naneštěstí je to tak dávno, že nám historické a archeologické důkazy
nedovolí jít tak daleko.
Mnoho záhad tak zůstává utajeno
- zda může být spojení mezi indoevropštinou
a dalšími velkými jazykovými rodinami,
či jakými jazyky se v Evropě mluvilo před jejím příchodem.
Avšak je tu jeden úžasný fakt, že téměř 3 miliardy lidí na světě,
kteří si mnohdy vzájemně nerozumí,
užívají stejná slova pozměněná 6 000 let historie.