Карлос,
В'єтнамський ветеран морського флоту,
тричі добровільно вступав на воєнну службу і щоразу отримував поранення.
У 1971 році його відправили у відставку,
тому що у його тілі було так багато осколків,
що він викликав реакцію металошукачів.
Протягом наступних 42 років він страждав від нічних кошмарів,
сильної тривоги в громадських місцях,
самотності, депресії.
Він самостійно лікувався алкоголем.
Він був одружений і розлучався три рази.
Карлос страждав від посттравматичного стресового розладу.
Я став психологом, щоб допомагати людям полегшити їхні страждання,
і протягом останніх 10 років об'єктом моїх досліджень були страждання, спричинені
ПТСР, від якого страждали ветерани, такі як Карлос.
До недавнього часу науки про ПТСР просто не було.
Тому ми не знали, що робити.
Ми призначили кільком ветеранам серйозні ліки.
Інших ми госпіталізували і призначили загальну групову терапію,
а іншим ми просто казали:
"Просто йдіть додому і спробуйте забути про все пережите.''
Недавно ми випробовували каністерапію, ізоляцію в психіатричній лікарні
- багато речей, які можуть тимчасово зняти стрес,
але які, насправді, не усувають симптоми ПТСР в довгостроковій перспективі.
Але все змінилося.
І я стою тут, щоб сказати вам, що тепер ми можемо лікувати ПТСР,
а не тільки усунути симптоми,
і до того ж у великої кількості ветеранів.
Оскільки новим науковим дослідженням вдалося показати
об'єктивно, неодноразово,
яке лікування насправді допоможе позбутися симптомів, а яке - ні.
Як з'ясовується,
найкращі методи лікування ПТСР використовують багато тих самих
принципів навчання, що військові використовують при підготовці до війни.
Воювати -
це те, що ми добре робимо.
Ми, люди, вели війну ще до того, як ми стали повністю людьми.
І з тих пір ми перейшли від використання каміння і фізичної сили
до розробки найбільш складних і руйнівних систем зброї, які тільки можна уявити.
І щоб дати можливість нашим воїнам використовувати цю зброю,
ми використовуємо ультрасучасні методи навчання.
Ми вміло ведемо війну.
І ми вміло вчимо наших воїнів воювати.
Проте, коли ми розглянемо досвід нинішнього бойового ветерана,
ми розуміємо, що ми не були настільки ж вмілими
в підготовці їх повернення додому.
Чому це так?
Наші предки жили, занурившись в конфлікт,
і вони боролися саме там, де вони й жили.
Отож, тільки зовсім донедавна в нашій еволюційній історії навряд
чи необхідно було знати, як повернутися до нормального життя після війни,
тому що ми ніколи цього не робили.
Але, на щастя, сьогодні
велика частина людства живе в мирному суспільстві,
і коли виникає конфлікт, ми, особливо в Сполучених Штатах,
маємо технологію для того, щоб підготувати наших воїнів,
кинути їх боротися в будь-якій точці земної кулі,
і, коли вони виконають завдання,
повернути їх назад в мирний час у передмісті.
Але тільки уявіть собі на хвилину, яке це відчуття.
Я розмовляв з ветеранами, які сказали мені,
що одного дня вони опинилися в жорстокій перестрілці в Афганістані,
де вони побачили різанину і смерть,
а всього три дні потому, вони
несли холодильник з льодом для дитячого футбольного матчу.
"Вибух мозку" є найбільш поширеним терміном.
(Сміх)
Це найпоширеніший термін, який я чув, щоб описати ці переживання.
І це саме те, що воно означає.
Оскільки, в той час як наші воїни проводять незліченну кількість годин
готуючись до війни, ми тільки недавно зрозуміли,
що багатьох з них потрібно навчити того, як повернутися до мирного життя.
Як і будь-яке тренування, найкращі засоби лікування ПТСР потребують
повторного використання. У військовій справі,
ми не просто даємо учням автоматичний гранатомет Марк-19
і кажемо: "Ось спусковий гачок, ось деякі боєприпаси і удачі."
Ні, ми навчаємо їх, на полігоні і в конкретних ситуаціях,
знову, і знову, і знову, до тих пір,
поки процес того, як вони беруть до рук зброю і влучають в ціль
настільки вкорениться в м'язову пам'ять,
що його виконуватимуть, навіть не замислюючись,
навіть в найбільш стресових умовах, які ви можете собі уявити.
Те ж саме використовується і для навчання на основі терапії.
Перший з цих методів лікування є когнітивна терапія,
і це є свого роду ментальне перекалібрування.
Коли ветерани приходять додому з війни,
спосіб їхнього мисленнєвого сприйняття світу калібрується
на багато небезпечнішому середовищі.
Так що, коли ви намагаєтеся спроектувати цей спосіб мислення на мирне середовище,
ви отримаєте проблеми.
Ви починаєте тонути в занепокоєнні з приводу небезпек, яких немає.
Ви починаєте не довіряти сім'ї або друзям.
Не кажучи про те, що немає небезпек в цивільному житті; вони є.
Просто ймовірність зустріти їх
в порівнянні з боєм
астрономічно низька.
Таким чином, ми радимо ветеранам ніколи не втрачати обережність.
Однак, ми навчаємо їх, як відрегулювати свій стан обережності
згідно з тим, де вони перебувають.
Якщо ви опинилися в поганому районі,
ви вмикаєте його.
На вечері з сім'єю?
Ви вимикаєте його.
Ми навчаємо ветеранів бути дуже раціональними,
систематично оцінювати фактичну статистичну ймовірність
натрапити, скажімо, на СВП саме в мирний час Америки.
З достатньою практикою, ці калібрування працюють.
Наступний з цих методів лікування - застосування терапії,
і це є свого роду польова підготовка,
і найшвидший з перевірених ефективних методів лікування.
Ви пам'ятаєте Карлоса?
Це було саме те лікування, яке він обрав.
І таким чином ми почали, даючи йому вправи,
кидаючи йому виклики:
йти в продуктовий магазин,
в торговий центр, в ресторан,
сидіти спиною до дверей.
І, що особливо важливо -
залишатися в цих умовах.
Спочатку він почувався тривожно.
Він хотів сидіти там, де міг пильно розгледіти кімнату
де міг спланувати маршрути евакуації,
де він міг би дістати саморобну зброю.
І він хотів піти геть, але він цього не зробив.
І згадавши своє навчання в морській піхоті,
він поборов свій дискомфорт.
І кожен раз, коли він робив це, його тривога поступово зменшувалася,
все більше і більше,
поки, зрештою,
він ефективно перевчився, як сидіти в громадському місці
і просто насолоджуватися життям.
Він також слухав записи про свої враження від пережитого на війні,
знову, і знову, і знову.
Він слухав доти, поки ці спогади більше не викликали тривоги.
Він повертався до своїх спогадів так довго,
що його мозок більше не звертався до тих переживань
уві сні.
І коли я говорив з ним через рік після закінчення лікування,
він сказав мені:
"Лікарю, це перший раз за 43 роки,
коли мені не сняться кошмари."
Це відрізняється від стирання пам'яті.
Ветерани завжди пам'ятатимуть про свої переживання, які завдали їм травму.
але з достатньою практикою ці спогади
вже не будуть вразливим місцем або настільки ж болючими, як вони були колись.
Вони не почуваються емоційно так, як вони почувалися тоді,
і не думають, що набагато краще їм бути там.
Але це часто буває важко.
І, як будь-яке тренування, це може працювати не для всіх.
І це питання довіри.
Іноді мене запитують:
"Якщо ви не були там, лікарю, як ви можете мені допомогти?''
Що цілком зрозуміло.
Але в момент повернення до мирного життя,
вам не потрібен хтось, хто був там.
Вам не потрібна підготовка для проведення операцій на полі бою,
вам потрібно навчитися тому, як повернутися до нормального життя.
За останні 10 років моєї роботи,
мені показували докладні звіти
про найгірші події, які ви можете тільки уявити,
щодня.
І це не завжди було легко.
Були часи, коли я відчував тільки сильну печаль
або, що я занадто втягнувся.
Але ці навчання на основі терапії працюють так добре,
що ця робота вимагає від мене тільки повернути все назад ще більше,
тому що я бачу, що людям стає краще.
Я бачу, що життя людей змінюються.
Карлос тепер може насолоджуватися прогулянками зі своїми внуками,
це щось, чого він не міг робити навіть зі своїми дітьми.
І дивовижним для мене є те, що після 43 років страждань йому треба було
тільки 10 тижнів інтенсивних тренувань, щоб повернутися назад до свого життя.
І коли я говорив з ним, він сказав мені:
"Я знаю, що я не можу повернути ці роки назад.
Але, принаймні, зараз, всі дні, які залишилися мені на цій землі,
я можу прожити їх в спокої."
Він також сказав: "Я сподіваюся, що ці молодші ветерани не чекають того,
щоб отримати необхідну їм допомогу."
І я теж на це сподіваюся.
Тому що ...
це життя коротке,
і якщо вам досить пощастило, щоб пережити війну
чи будь-яке травматичне переживання,
заради себе ви зобов'язані прожити щасливо своє життя.
І вам не слід чекати на отримання потрібного лікування,
щоб це відбулося.
Найкращий спосіб припинення людських страждань, спричинених війною,
- ніколи не йти на війну.
Але ми просто ще не доросли до того як вид.
І поки не доростемо,
психічне страждання, яке ми завдаємо нашим синам і дочкам
відправляючи їх на війну,
можна пом'якшити.
Але ми повинні гарантувати, щоб наука, рівень енергії, значення,
яке ми вкладаємо в те, що відправляємо їх на війну,
це принаймні відображалося в тому,
як добре ми готуємо їх до повернення додому.
Це те, в чому ми перед ними зобов'язані.
Дякую.
(Оплески)