Carlos,
veteran de Infanterie Marină,
s-a oferit voluntar pentru trei tururi și a fost rănit de fiecare dată.
În 1971 a fost pensionat medical,
deoarece avea atât de multe schije în corp
încât declanșa detectoarele de metal.
În următorii 42 de ani a suferit de coșmaruri,
anxietate excesivă în public,
izolare, depresie.
S-a tratat singur cu alcool.
S-a căsătorit și a divorțat de trei ori.
Carlos suferea de tulburare de stres post-traumatic.
M-am făcut psiholog pentru a atenua suferința oamenilor
și în ultimii zece ani m-am axat pe suferința cauzată de PTSD,
ca în cazul veteranilor precum Carlos.
Până de curând, nu a existat o teorie a PTSD.
Așa că nu știam ce să facem.
Am administrat veteranilor medicamente foarte puternice.
Pe unii i-am spitalizat și au beneficiat de terapie de grup,
iar altora le-am spus doar:
„Mergeți acasă și încercați să uitați prin ce ați trecut."
Mai nou, am introdus câini de terapie, tabere în natură,
multe lucruri care ar putea să reducă pentru o vreme stresul,
dar care nu înlătură simptomele PTSD pe termen lung.
Dar situația s-a schimbat.
Și sunt aici să vă spun că acum putem scăpa de PTSD,
nu doar să ne ocupăm de simptomele
unui număr mare de veterani.
Deoarece noile cercetări științifice au reușit să arate,
în mod obiectiv și repetat,
care tratamente te scapă de simptome și care nu.
S-a dovedit
că cel mai bun tratament pentru PTSD utilizează principiile de instruire
pe care le folosește armata pentru a-i pregăti pe soldați de război.
La războaie
ne pricepem foarte bine.
Noi, oamenii, am purtat războaie înainte să fim întru totul oameni.
De atunci, am trecut de la pietre și forță
la cele mai sofisticate și distrugătoare sisteme de arme care există.
Și pentru ca războinicii noștri să folosească aceste arme,
apelăm la cele mai avansate metode de antrenament.
Ne pricepem la războaie.
Și ne pricepem să-i antrenăm pe soldați să lupte.
Dar dacă ne uităm la experiența veteranilor din războaiele de azi,
ne dăm seama că n-am avut prea mare succes
în a-i pregăti să vină acasă.
De ce se întâmplă asta?
Strămoșii noștri au trăit agitați de multe conflicte
și le purtau acolo unde locuiau.
Până de curând în istoria evolutivă recentă,
nu a fost nevoie să învățăm cum să ne întoarcem de la război,
pentru că nu era cazul.
Dar astăzi, din fericire,
cea mai mare parte a omenirii locuiește în societăți pașnice,
iar când are loc un conflict, noi, în special în SUA,
avem tehnologia necesară pentru a-i antrena pe soldați,
a-i duce să lupte oriunde în lume
și, când au terminat,
îi aducem înapoi la pacea de acasă.
Dar închipuiți-vă pentru o clipă ce înseamnă asta.
Am stat de vorbă cu veterani care mi-au spus
că azi sunt într-un schimb violent de focuri în Afganistan,
unde sunt martori ai măcelului și ai morții,
iar trei zile mai târziu
cară lada frigorifică la meciul de fotbal al copilului.
„O nebunie” e denumirea uzuală.
(Râsete)
E termenul cel mai întâlnit care descrie această experiență.
Și exact așa e.
În timp ce soldații petrec multe ore antrenându-se pentru război,
doar de curând am înțeles
că mulți dintre ei au nevoie de pregătire ca să revină la viața civilă.
Ca toate instruirile, cel mai bun tratament PTSD necesită repetiție.
În armată,
nu oferim recruților lansatoare de grenadă Mark-19
și le spunem: „Aici e detonatorul, aici ceva muniție și mult succes."
Nu. Ci îi antrenăm în poligon și în cadru specific,
de nenumărate ori,
până când ridicarea armei și atacul asupra țintei
e atât de impregnată în memoria lor
încât o pot face fără să gândească,
în cele mai stresante condiții pe care vi le puteți imagina.
Același lucru e valabil la terapiile bazate pe instruire.
Primul dintre aceste tratamente e terapia cognitivă,
un fel de recalibrare mentală.
Când veteranii se întorc de pe front,
felul în care percep lumea se ajustează
de la un mediu mult mai periculos.
Iar când încerci să suprapui acel cadru pe un mediu unde e pace,
apar probleme.
Începi să te afunzi în griji despre pericole care nu există.
Începi să nu mai ai încredere în familie și prieteni.
Asta nu înseamnă că nu sunt pericole în viața civilă; sunt.
Doar că probabilitatea de a le întâlni,
comparat cu câmpul de luptă,
este foarte mică.
Nu-i sfătuim niciodată pe veterani să nu mai fie deloc precauți.
Dar îi instruim să-și calibreze prudența
în funcție de locul în care sunt.
Dacă ești într-un cartier rău famat,
o mărești.
Dacă ieși cu familia la cină,
o micșorezi.
Îi instruim pe veterani să fie extrem de raționali,
să evalueze sistematic probabilitatea statistică reală
de a întâlni, să zicem, o bombă pe timp de pace în America.
Cu suficientă practică, aceste recalibrări au succes.
Următorul tratament e terapia de expunere,
un fel de antrenament de teren
și cel mai rapid dintre tratamentele cu eficiență dovedită.
Vă aduceți aminte de Carlos?
Acesta a fost tratamentul ales de el.
Așadar, am început prin a-i da exerciții,
unele provocatoare:
să meargă la un magazin alimentar,
la mall, la restaurant,
să se așeze cu spatele la ușă.
Și foarte important -
să stea în aceste medii.
La început era foarte neliniștit.
Voia să stea undeva de unde să poată vedea încăperea,
de unde să planifice rute de evacuare,
să poată pune mâna pe o armă improvizată.
Ar fi vrut să plece, dar nu a făcut-o.
Și-a amintit de pregătirea pentru Infanteria Marină
și și-a învins disconfortul.
De câte ori făcea asta, îi scădea puțin anxietatea,
apoi din ce în ce mai mult,
până când la final
a reînvățat în mod eficient cum să stea într-un spațiu public
și să se simtă bine.
De asemenea, a ascultat înregistrări din timpul luptelor,
iarăși și iarăși.
A ascultat până când acele amintiri nu îi mai produceau neliniște.
Și-a prelucrat amintirile atât de mult
încât creierul n-a mai avut nevoie să se întoarcă la acele experiențe
în timpul somnului.
Când am vorbit cu el la un de la terminarea tratamentului,
mi-a spus:
„Doctore, e prima dată în 43 de ani
când n-am mai avut coșmaruri."
Asta e diferit de ștergerea memoriei.
Veteranii își vor aminti mereu de experiențele traumatice,
dar cu suficientă practică
aceste amintiri nu vor mai fi la fel de vii și dureroase ca înainte.
Nu le mai simt emoțional ca și când s-ar fi întâmplat ieri,
iar asta e mult mai bine.
Dar e adesea dificil.
Și, ca orice antrenament, s-ar putea să nu meargă pentru toți.
Apar probleme de încredere.
Sunt întrebat adesea:
„Cum poți să mă ajuți dacă n-ai fost acolo?"
Ceea ce e de înțeles.
Dar în momentul în care te întorci la viața civilă,
n-ai nevoie de cineva care a fost acolo.
N-ai nevoie de instruire pentru câmpul de luptă;
ai nevoie de instruire ca să te întorci acasă.
În ultimii zece ani de activitate,
am fost martor la relatări detaliate
ale celor mai dure experiențe pe care vi le puteți imagina,
iar asta zi de zi.
Și nu a fost mereu ușor.
Au fost momente când am simțit că mi se rupe sufletul
sau că mă preocup prea mult.
Însă aceste tratamente bazate pe instruire funcționează așa de bine,
încât oricât m-ar epuiza această muncă, primesc înapoi mai mult,
pentru că îi văd pe oameni cum se fac bine.
Văd cum viețile lor se schimbă.
Carlos se bucură acum să iasă cu nepoții lui,
lucru pe care nu l-a putut face cu copiii lui.
Și ce e uimitor pentru mine e că după 43 de ani de suferință,
a avut nevoie doar de 10 săptămâni de instruire intensă ca să-și revină.
Când am vorbit cu el, mi-a spus:
„Știu că nu pot aduce înapoi acești ani.
Dar măcar zilele care mi-au mai rămas pe acest pământ
le pot trăi în pace."
Și mi-a mai spus: „Sper ca veteranii mai tineri să nu întârzie
să primească ajutorul de care au nevoie."
Așa sper și eu.
Pentru că...
viața e scurtă
și dacă ești atât de norocos și ai supraviețuit unui război
sau oricărei experiențe traumatice,
ai datoria să-ți trăiești viața cum se cuvine.
Și să nu întârzii să primești instruirea necesară
pentru a reuși acest lucru.
Cea mai bună metodă de a pune capăt suferinței umane cauzate de război
este să nu avem războaie.
Dar n-am ajuns încă acolo.
Până vom ajunge acolo,
suferința psihică pe care o producem în fiii și fiicele noastre,
atunci când îi trimitem pe front,
poate fi atenuată.
Trebuie să ne asigurăm că știința, nivelul de energie, importanța
pe care o punem când îi trimitem la război,
sunt reflectate măcar
în cât de bine îi pregătim să se întoarcă acasă.
Măcar atât le datorăm.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)