Da, e o selfie. (Autofotografie)
Nu, nu aveam degetele în priză,
sau în blender.
Poza e făcută la 6:30 dimineaţa,
Într-un cort,
la 4.200 m, în Bhutan,
o ţărişoară himalaiană, cu altitudine între India şi Tibet,
considerat a fi cel mai fericit loc de pe Pământ.
De săptămâni lucram la un proiect de film solicitant:
în 42 de zile, 800 km,
să traversăm Bhutanul, de la o graniţă la alta,
pe jos şi cu bicicleta,
împreună cu patru sportivi aventuroşi.
Părea peste puterile mele.
În afară de conducerea filmărilor, cu 4 inşi,
ne şi căram echipamentul de filmare.
Parcurgeam fiecare metru, ca şi ei,
apoi trebuia s-o luăm înainte pentru cadrul de filmare,
chiar filmând culcat,
ca aici, unde încercam să fotografiez echipa.
Ei treceau în viteză de noi, apoi noi alergam să-i prindem.
Şi asta zilnic.
Şi am avut chiar 10 zile fără curent,
aşa că am improvizat ceva solar pe măgăruşul nostru
ca să menţinem camerele şi laptopurile încărcate
pe durata excursiei.
A fost o nebunie.
Ironia era că mă aflam
în cel mai fericit loc de pe Pământ,
şi eram profund nefericit.
Venisem în Bhutan
fascinat de conceptul lor de ,,PIB de fericire naţională"!
Doream să înţeleg ce puteam învăţa de la bhutanezi
despre traiul fericit, despre vieţi împlinite.
Dar eram atât de prins în ritmul frenetic al călătoriei,
atât de stresat de realizarea acestui film,
încât abia aveam timp
să stau în loc,
să mă unific cu frumuseţea locurilor în care mă aflam.
Ajuns acasă, mi-au trebuit două luni să mă dezmeticesc după călătorie.
Şi m-am gândit că aşa mi-aş petrece
marea parte a vieţii adulte:
mereu în mişcare,
jonglând la proiecte multiple, cu mult stres,
simţind că nu aveam timp
pentru lucrurile care contau cel mai mult pentru mine.
Aşa că m-am decis să mă reîntorc în Bhutan.
Iar timpul petrecut atunci acolo
a fost plin de momentele cele mai fericite din viaţa mea,
şi mi-a permis să mă identific cu un mod de a fi
mai puţin axat pe strădanie şi ambiţie,
şi mai mult pe conexiune -
pe conexiunea cu ceilalţi,
conexiune cu natura,
și cu noțiunea de scop.
Vreau să vă împărtăşesc câteva povestiri din acea călătorie
să vă înfăţişez modul în care bhutanezii menţin viu sentimentul de conexiune
în comunităţile lor.
Să vă prezint mai întâi conceptul lor
de ,,fericire naţională brută"
pentru că aşa ajung mulţi să afle despre Bhutan.
De milenii, datorită izolării sale geografice,
Bhutanul a fost puţin expus lumii exterioare.
În anii '70,
când primii turişti au început să-l viziteze,
al 4-lea rege al Bhutanului şi-a dat seama că ţara era la răscruce.
Şi dacă aborda aceleaşi căi de dezvoltare
ca şi alte ţări,
tradiţiile unice, cultura,
frumuseţile naturale ale ţării sale ar putea fi distruse.
Aşa că a decretat ca ,,PIB-ul de fericire"
mai important decât produsul intern brut.
În ultimii 30 de ani,
Bhutanul a colaborat cu economişti din elita mondială,
cu psihologi, cu analişti politici,
ca să transforme PIB-ul de fericire, dintr-un slogan
într-un indicator sofisticat al bunăstării,
cu 33 de indicatori şi 9 categorii,
incuzând lucruri ca:
folosirea timpului,
bunăstare psihologică,
vitalitatea comunităţii,
diversitate ecologică şi rezilienţă.
Pe măsură ce aprofundam conceptul, mi-am dat seama
cât de diferită e abordarea lui
faţă de cea cu care suntem obişnuiţi în Vest.
Deseori considerăm că fericirea înseamnă căutarea plăcerii,
din cauza legăturii pe care o facem
cu macroeconomia.
Aristotel a creat noţiunea de fericire ca sentiment hedonistic.
Dar mai există
fericirea eudemonică
adică fericirea ca expresie sau rezultat
al unei vieţi bine trăite,
împlinite,
cu multe legături sociale
cu un scop,
cu sentimentul că talentul şi abilităţile tale
folosesc unui scop mai înalt decât
doar ţie.
Asta urmăreşte Bhutanul prin acest concept.
Prima întâmplare pe care vreau s-o povestesc
s-a petrecut într-un orăşel mic, Ura.
Mi se spusese că dacă vreau să înţeleg
sursa mulţumirii Bhutanului
trebuia să merg în zona rurală,
pentru că acolo se conservase de sute de ani acel mod de viaţă.
Aşa că am ajuns în Ura,
unde am fost imediat primiţi la mănăstire.
Fiecare comunitate are o mănăstire.
E un loc de practică budistă
dar, mai ales, e centrul comunităţii.
De cum am ajuns ne-au servit masa,
un orez cu ardei iute şi brânză - ,,ema-datse".
Nu pleci din Bhutan fără să-l guşti.
E un favorit pe care-l pun în orice mâncare.
E iute şi delicios.
Absolut delicios.
L-am cunoscut pe acest preot, oaspete acolo,
care avea un zâmbet electrizant.
Aproape în glumă am întrebat: ,,Care e secretul fericirii naţionale?"
Mi-a răspuns: ,,O, e foarte simplu.
Fericirea e când eşti mai puţin ocupat
şi ai timp de stat cu ceilalţi,
aşa ca acuma."
M-am uitat în jur prin mănăstire
şi am văzut bhutanezi de toate vârstele adunaţi acolo.
Am înțeles că dacă te năşteai în acest sat,
pe măsură ce creşteai, fiecare chip ţi-ar fi fost familiar,
şi asta n-ar însemna o viaţă uşoară.
Dar sentimentul de legătură socială era puternic.
Cercetările spun că acest sentiment de conexiune socială
e cel mai important factor premergător al fericirii,
iar o legătură socială slabă
e mai nocivă decât fumatul sau tensiunea arterială crescută.
Ce mă îngrijorează e că
în ciuda tehnologiei de care dispunem,
petrecem tot mai mult timp
singuri,
la muncă
sau cu aparatele.
Sherry Turkle, profesor MIT, în cartea sa "Alone Together" (,,Singuri împreună")
ne spune cum legătura noastră cu tehnologia
ne-a făcut stângaci în realizarea unei intimităţi sociale.
Deseori renunţăm la întâlniri
care ştim că sunt baza legăturilor sociale.
Am învăţat în timpul petrecut în Bhutan,
observând diversele moduri în care se adună,
de la frecvente pauze de ceai şi mese luate împreună,
până la dansuri colective minunate
şi festivaluri numite ,,Tsechus",
să apreciez valoarea actului de a ne aduna
faţă în faţă, cu intenţia comună
de a crea această legătură sau apropiere socială.
Aici vedeţi un dans colectiv
cu sute de bhutanezi
din ambele partide politice.
Vi-i puteţi imagina pe Boehner şi Obama unind partidele?
Împreună? Ar fi dezastruos şi uimitor.
Dacă vreunul ascultaţi acest talk, vă rog, m-aş bucura să văd asta.
(Râsete)
A doua întâmplare pe care vreau să v-o povestesc
s-a petrecut pe când mergeam spre Bhutanul de est.
E o singură şosea principală în Bhutan, de la est la vest,
îşi croieşte drum spre Himalaya.
Conduceam de 4 ore şi-mi era puţin rău de maşină.
Aşa că m-am dat jos
şi uitându-mă împrejur,
cât vedeam cu ochii, totul era verde
şi norii dansau desupra pădurii.
Şoferul nostru, fost preot,
mi-a explicat că atunci când s-au construit drumurile,
călugării au binecuvântat, folosind ,,pujas",
în onoarea copacilor, cerându-le permisiunea
înainte de construcţie.
,,De ce?", am întrebat.
Mi-a explicat că bhutanezii cred
că orice piatră,
orice copac,
orice fiinţă, sunt strâns interconectate.
Ritualurile există pentru a onora acele legături.
În ecologie ăsta e principiul interdependenţei:
fiecare fiinţă
depinde de reţeaua de fiinţe din jur ca să supravieţuiască.
Dacă bhutanezii se decid
ca mâine să-şi taie toate pădurile,
PIB-ul ar crește instantaneu şi şi-ar rezolva creşterea economică.
În schimb, pentru produsul naţional de fericire,
Bhutanul a decretat menţinerea a minim 70% din acoperirea forestieră.
E una din puţinele ţări din lume
care are indicele de carbon negativ,
captează mai mult carbon decât emit.
Ultima poveste e despre tânărul Pema Tshering.
În ultima săptămână a şederii mele în Bhutan,
am făcut voluntariat pentru
Bhutan Centre for Media and Democracy,
care oferă mijloace tinerilor pentru a spune poveşti-documentar.
Un grup a ales caracterizarea lui Pema.
Pema s-a născut cu paralizie cerebrală şi nu-şi putea folosi deplin braţele.
În ultimii 10 ani
Pema a învăţat meşteşugurile bhutaneze tradiţionale,
şi le lucrează cu picioarele.
Recent şi-a deschis propriul atelier,
unde face lucrări incredibile.
Pema mi-a explicat că
ceea ce îi dă cea mai profundă fericire
e sentimentul că are un rol mic
în menţinerea vie a tradiţiilor şi culturii unice bhutaneze,
iar dorinţa lui cea mai mare e ca, într-o zi,
să fie în stare să-şi întreţină bunicii.
Înainte să plec,
am cumpărat câteva lucrări ale lui Pema,
pe care a insistat să le semneze ca să le crească valoarea.
Pentru care îi mulţumesc.
Bhutanul nu e perfect,
şi sigur nu deţine toate răspunsurile.
Dar cred că ei îşi pun problemele corect.
Care e rostul timpului nostru limitat aici pe Pământ
dacă nu să sărbătorim sănătatea şi bunăstarea comunităţilor noastre?
Sau să ne minunăm
de extraordinara frumuseţe naturală a locului ce ne e casă.
Adevărul este
că fiecare moment petrecut aici
e un dar.
La despărţire,
vă las cu o întrebare şi o invitaţie:
ce-ar fi dacă fericirea ar însemna să o laşi mai moale,
să te întâlneşti cu prieteni şi cu cei dragi, aşa ca azi,
împărtăşind cadouri cum ştim mai bine?
Vă mulţumesc din suflet.
(Aplauze)