Igen, ez egy selfie.
Nem, nem dugtam az ujjam a konnektorba,
sem a turmixgépbe,
Ez a kép reggel 6:30-kor készült
egy sátorban,
kb. 4200 méter magasan, Bhutánban,
ami egy kis ország a Himalájában, India felett és Tibet alatt.
Úgy tartják róla, hogy a Föld legboldogabb helye.
Hetek óta életem egyik legnagyobb próbatételét jelentő filmprojektjén dolgoztam.
Egy 42 napos, 780 km-es utazás,
Bhutánon keresztül, határtól határig,
gyalog és kerékpáron,
négy kalandvágyó sportemberrel.
Fölösleges mondanom, ez felülmúlja az én képességeimet.
A négy fős filmes csapat ügyeinek intézése mellett
mi, filmesek cipeltük a teljes filmes felszerelésünket.
Így végiggyalogoltuk azokat a mérföldeket, amiket a csapat is megtett,
de azután előrerohantunk, hogy pozícióba kerüljünk,
lényegében hasra a földre, ahogyan én itt
megpróbálok felvételt készíteni a csapatról.
Közben ők elhagytak minket, mi meg futhattunk utánuk.
Ez volt minden nap.
10 nap egyfolytában áram nélkül,
valami napenergiás megoldást rögtönöztünk a szamarunkon,
hogy a 4 kameránk és a 2 laptopunk mindig fel legyenek töltve
az egész út alatt.
Hülye egy helyzet volt.
Az a vicces, hogy itt
vagyok a Föld egyik legboldogabb helyén,
teljes boldogtalanságban.
Azért jöttem Bhutánba,
mert kíváncsivá tett a "bhutáni bruttó nemzeti boldogság".
Szerettem volna megérteni, hogy mit tanulhatnánk
a bhutániaktól a boldogabb, értelmes életről.
De itt annyira elkapott az utazás a vad irama,
és akkora nyomás volt rajtam filmezés közben,
hogy alig maradt időm megállni,
ott lenni valahol,
és megtapasztalni a hely szépségétl.
Amikor hazaértem, majdnem 2 hónapba tellett kipihennem az utazás fáradalmait.
És elgondolkoztam: így éltem le
felnőtt éveim nagy részét,
állandóan mozgásban,
gyakran több projekttel zsonglőrködve, sok stresszt megélve,
és azt érezve, hogy nem jut idő
azokra a dolgokra, amelyek igazán fontosak lennének az életemben.
Így azután elhatároztam, hogy visszamegyek Bhutánba,
Ami időt ezúttal Bhutánban töltöttem,
életem néhány legboldogabb pillanatát jelentette.
Olyan életformával kerültem kapcsolatba,
amiben kevésbé lényeges a küzdelem és az ambíció,
és valóban minden a kapcsolódások körül forog,
kapcsolódás a többiekhez,
kapcsolódás a természethez,
és ahhoz az érzéshez, hogy mindennek célja van.
El szeretnék most mondani néhány történetet erről az utamról
annak illusztrálásaként, hogy a bhutániak miként
tartják meg a kapcsolatok érzetét közösségeikben.
Először egy kis áttekintést adnék Önöknek
a bruttó nemzeti boldogságról,
mert a legtöbben ennek kapcsán hallanak Bhutánról.
Bhutánt, földrajzi elszigeteltsége miatt, évezredeken keresztül
nagyon kevés hatás érte a külvilág részéről.
Azután a '70-es években,
mihelyst az első turisták Bhutánba érkeztek,
Bhután negyedik királya rájött, hogy országa válaszút előtt áll.
Ha ugyanazon az úton jár a fejlődésben,
mint a többiek,
országának páratlan hagyománya, kultúrája,
természeti szépségei megsemmisülhetnek.
Kijelentette hát, hogy a bruttó nemzeti boldogság
fontosabb a bruttó hazai összterméknél. (GDP-nél)
Az utóbbi 30 évben
Bhután összefogott a világ néhány vezető közgazdászával,
pszichológusával, döntéshozójával,
hogy a bruttó nemzeti boldogságot szlogenből
a jólét jól kidolgozott mutatójává alakítsa,
33 jellemzővel és 9 területtel,
olyan dolgokat beleértve, mint
az idő kihasználása,
a lelki egészség,
a társadalom életereje,
az ökologiai változatosság és szívósság.
Jobban elmélyülve a bruttó nemzeti boldogság témájában, meglepőnek találtam,
hogy mennyire másképp fogják fel a boldogságot,
mint ahogyan mi azt Nyugaton megszoktuk.
Gyakran gondolunk úgy a boldogságra, mint az élvzetek hajszolása,
és azt hiszem, van némi köze a
makro-ökonómiához is.
Arisztotelész azt a szót alkotta erre, hogy hedonikus boldogság vagy jólét.
De van egy más boldogság-fogalmunk is,
amit eudaimonikus boldogságnak vagy jólétnek neveznek.
Ennek a lényege, hogy a boldogság annak következménye vagy kifejezése,
hogy jó életet,
értékes életet élünk,
ami társas kapcsolatokban bővelkedik,
a hasznosság érzetével.
Amelyben érezzük, hogy képességeinket
valami olyan szolgálatában használjuk,
ami nálunk magasabb rendű.
És azt hiszem, ezt keresik a bhutániak a bruttó nemzeti boldogságban.
Az első történet, amit elmondok Önöknek,
egy Ure nevű falucskában játszódott.
Azt mondták, ha tényleg meg akarom érteni a
bhutániak elégedettségének titkát,
akkor a falusi Bhutába kell menjek,
mert ítt az életmód évszázadok óta nem változott.
Megérkeztünk hát Urába,
és rögtön egy kolostorban fogadtak minket.
Minden közösségnek van egy kolostora.
Ez nemcsak a buddhista vallás gyakorlásának színtere,
de egyben a közösség központja is.
Rögtön, hogy megérkeztünk, megkínáltak egy
vörös rizsből, chillyből és sajtból álló étellel, amit itt "erna-datse"-nak hívnak.
Nem lehet eljönni Bhutánból úgy, hogy chillyt és sajtot ne enne az ember.
Ez a kedvencük, minden fogásnak része.
Finom és csípős.
Nagyon ízletes.
Bemutattak minket ennek a lámának,, aki épp itt vendégeskesik,
és akinek ilyen sugárzó a mosolya.
Kicsit tréfásan megkérdeztem tőle, hogy mi a titka a bruttó nemzeti boldogságnak.
Azt válaszolta: "Igazán egyszerű.
Boldogság az, amikor kevésbé elfoglalt az ember,
és van ideje együtt lenni másokkal,
ahogyan mi is tesszük éppen.
Ahogy körülnéztem a kolostorban,
láttam, hogy a bhutániak apraja-nagyja összegyűlt itt.
Az volt az érzésem, aki ebbe a faluba születik,
közeli kapcsolatba kerül mindenkivel, akit csak lát.
És hogy nem könnyű az élete,
De ehhez az élethez hozzátartozik az a határozott érzés, hogy tartozunk valahová, vagyis a társas kapcsolataink.
A kutatások szerint a társas kapcsolatok megélése
valóban az egyik legfontosabb tényező, ami esélyt ad a boldogságra,
hiánya pedig ártalmasabb,
mint a cigaretta vagy a magas vérnyomás.
Engem az nyugtalanít, hogy
technikai kapcsolataink dacára
egyre több időt töltünk
magányosan,
ingázásra, munkában,
és kütyüink társaságában.
Sherry Turkle, a MIT professzora, az "Együtt egyedül" című könyvében arról beszél,
hogy a technikához való viszonyunk megnehezítette,
hogy jól érezzük magunkat társas kapcsolatainkban.
És sokszor kerüljük az olyasfajta meghitt együttlétet,
amiről pedig tudjuk, hogy mennyire fontos a társas kapcsolatok ápolásában.
Amit magammal hoztam a bhutáni utamról,
és aminek tanuja voltam a különböző összejöveteleken,
kezdve a gyakori teázásokon és a közös étkezéseken
egészen a csodás közös táncalkalmakig és
fesztiválokig, amiket "Cecsusz"-nak neveznek,
annak az erőnek az értékelése, ami az ilyen meghitt összejövetelben rejlik,
amielynek közös célja,
hogy létrehozza annak a bizonyos bennsőséges viszonynak az érzetét.
Amit most itt látnak, az egy közös tánc,
amelyen bhutániak százai vettek részt
mindkét politikai pártból.
El tudják képzelni, amint Boehner és Obama összejönnek pártjaikat támogatni?
Ketten? Úgy gondolom, tragikus és egyben mulatságos lenne.
Ha véletlenül kettejük bármelyike hallgatja ezt az előadást online: kérem, szeretném látni .
(Nevetés)
A második történet, amit el szeretnék mondani,
akkor történt, amikor Kelet-Bhutánba utaztunk.
Egyetlen kelet-nyugat irányú főút van Bhutánban,
és ez ágazik le a Himalájához.
Már órák óta autóztunk, és kezdtem egy kicsit émelyegni tőle.
Kiszálltam hát a kocsiból,
és ahogyan kinéztem,
ameddig a szem ellátott, zöld volt minden,
és felhők táncoltak az erdő felett.
A sofőrünk, aki korábban láma volt,
elmagyarázta, hogy amikor ezeket az utakat építették, a szerzetesek
egy sor "pujas"-t hajtottak végre, megáldották a fákat,
és az engedélyüket kérték
az építkezés előtt.
Megkérdeztem, hogy miért.
Elmagyarázta, hogy a bhutániak világa
minden egyes sziklát,
fát, érző lényt
egymással szoros kapcsolatban lévőnek tekint.
És a szertartások segítenek ezeket a kapcsolatokat tiszteletben tartani.
Az ökológiában ezt úgy nevezik, hogy a kölcsönös függőség elve.
hogy minden létező túlélése
függ a körülötte létezők egész hálózatától.
Ha a bhutániak elhatároznák,
hogy holnap kivágják az összes erdejüket,
úgy azonnal emelkedne a GDP-jük, és minden megoldódna a gazdasági növekedésükkel kapcsolatban.
De ehelyett a bruttó nemzeti boldogság
elve szerint eltökélték, hogy megőrzik területük legalább 70%-át erddőként.
Bhután azon kevés országok egyike,
ahol a szén-dioxid kibocsájtás negatív.
Több szén-dioxidot nyel el a légkörből, mint amennyit kibocsájt.
Az utolsó történet, amit elmondok, egy Pema Tshering nevű fiatalemberről szól.
Bhutánban töltött utolsó hetemben
lehetőségem volt önkénteskedni egy szervezetnél,
aminek a neve "A Bhután Médiáért és Demokráciáért Központ".
Ennek tevékenysége, hogy a fiataloknak dokumentáló eszközöket adjon.
Műhelyünkben az egyik csoport Pemát választotta alanyként.
Pema agyi károsodással született, és karjait csak korlátozott mértékben képes használni.
De az utóbbi 10 évben
megtanulta a hagyományos bhutáni művészetet és kézimunkát.
A lábával dolgozik.
Mostanában nyitott saját műhelyt.
Munkái hihetetlenek.
Pema elmagyarázta,
hogy a legnagyobb boldogságot az az érzés jelenti,
hogy van egy kis része van abban,
hogy hazájának egyedülálló hagyományai és kultúrája fennmaradjanak,
és leghőbb vágya,
hogy képes legyen majd egyszer támogatni nagyszüleit.
Mielőtt eljöttünk,
persze vettem Pema munkáiból néhány darabot, és ő
ragaszkodott hozzá hogy szignálja őket, hogy értékesebbek legyenek..
Így természetesen ráálltam.
Nos, Bhután nem tökéletes,
és persze nincs válasza mindenre.
De úgy érzem, hogy az igazi kérdéseket teszi fel.
A mi véges életünknek mi más lenne a célja ezen a bolygón,
mint örülni közösségeink egészségének és jólétének?
Azért vagyunk, hogy megilletődve álljunk
a szülőhelyünk csodálatos természeti szépségei előtt.
Mert az igazság az,
hogy minden pillanat, amit itt töltünk.
ajándék.
Tehát, mielőtt elválnának útjaink,
egy kérdéssel és egy felhívással búcsúzom Önöktől:
Mi lenne, ha a boldogság olyan egyszerű lenne, mint lenyugodni egy kicsit,
összejönni a barátokkal és azokkal, akikat szeretünk, úgy, ahogy itt ma mi is,
és megosztani tehetségünket a legjobb módon, ahogy csak tudjuk?
Nagyon köszönöm.
(Taps)