הבן שלי והאייפון נולדו בהפרש של שלושה שבועות
ביוני 2007.
אז בעוד שהמאמצים הראשונים, נעמדו בתור,
כשהם מחכים לשים את ידיהם על הגאג'ט החדש והמדהים הזה,
אני הייתי תקועה בבית כשידיי עסוקות במשהו אחר
שלא הפסיק לשלוח התראות --
(צחוק)
תינוק אומלל וצווחני
שהצליח להירדם רק בעגלה נעה בדממה מוחלטת.
הייתי צועדת בין 15 ל 20 ק״מ ביום,
והמשקל מההריון ירד.
החלק הזה היה נהדר.
אבל בחיי, הייתי משועממת.
לפני האמהות, הייתי עיתונאית
כזו שמיהרה כשהקונקורד התרסק.
הייתי בין האנשים הראשונים שנכנסו לבלגרד
כשהייתה מהפכה בסרביה.
עכשיו, אני תשושה.
ההליכות האלו נמשכו שבועות.
רק אחרי שלושה חודשים בערך משהו השתנה.
כששוטטתי על המדרכה,
המחשבות שלי גם החלו לשוטט.
התחלתי לדמיין מה סוף סוף אעשה כשסוף סוף אוכל לישון כמו שצריך.
אז הצווחות נחלשו
וסוף סוף קיבלתי אייפון
והמרתי את כל שעות השיטוט הללו לעשייה.
יצרתי את עבודת חלומותיי, הנחיית תוכנית רדיו ציבורית.
אז כבר לא מיהרתי לאזורי לחימה,
אבל הודות לסמארטפון החדש שלי,
יכולתי להיות אמא ועיתונאית.
יכולתי להיות במגרש המשחקים וב'טוויטר' בו זמנית.
ובכן, כשחשבתי כך,
כשהטכנולוגיה הגיעה והשתלטה,
אז הגעתי למבוי סתום.
אז, אני רוצה שתדמיינו את זה:
אתם מארחים פודקאסט ואתם צריכים להוכיח
שהדולרים היקרים שהשקיעה בכם תחנת רדיו ציבורית
שווים את זה.
מטרתי היתה להגדיל את כמות המאזינים שלי פי עשרה.
אז יום אחד, ביצעתי סיעור מוחות,
כפי שנהוג,
ולא עלה לי כלום.
זה שונה ממחסום כתיבה, נכון?
זה לא כאילו היה שם משהו שמחכה להחשף.
פשוט לא היה כלום.
אז התחלתי לחשוב אחורה:
מתי הייתה הפעם האחרונה שבאמת היה לי רעיון טוב?
כן, זה קרה כשדחפתי את העגלה הארורה הזאת.
עכשיו ביליתי כל זמן פנוי ביום שלי בשימוש באייפון.
בדקתי את הכותרות כשחיכיתי ללאטה שלי.
עדכנתי את לוח השנה שלי כשישבתי על הספה.
שליחת אסמסים הפכה כל רגע פנוי
להזדמנות להראות לעמיתים לעבודה ולבעלי היקר
איזה אדם רספונסיבי אני,
או לפחות זו הייתה הזדמנות למצוא עוד ספה מושלמת
לעמוד שלי ב'פינטרסט'.
הבנתי שאף פעם לא הייתי משועממת.
ובכל מקרה, האין זה נכון שרק אנשים משעממים הם משועממים?
אבל אז התחלתי לתהות:
מה באמת קורה לנו כשאנחנו משועממים?
או, יותר חשוב: מה קורה לנו אם אנחנו לעולם לא משועממים?
ומה יכול לקרות אם ניפטר לגמרי מהרגש האנושי הזה?
התחלתי לדבר עם מדעני מוח ופסיכולוגים קוגנטיביים,
ומה שהם אמרו לי היה מרתק.
מסתבר שכשמשועממים,
מציתים רשת במוח שנקראת "מצב ברירת המחדל".
אז, הגוף שלנו נכנס למצב טייס אוטומטי כשאנחנו מקפלים כביסה
או הולכים לעבודה,
אך למעשה בשלב זה המוח שלנו נעשה מאוד עסוק.
הנה חוקר השיעמום ד"ר סנדי מן.
(הקלטה) ד"ר סנדי מן: כשאתם מתחילים לחלום בהקיץ
ונותנים למוח שלכם לנדוד באמת,
אתם מתחילים לחשוב קצת מעבר להכרה,
קצת לתוך התת-מודע,
דבר המאפשר לחיבורים שונים להתקיים.
למעשה, זה ממש מגניב.
מנוש זומורודי: לגמרי מגניב, נכון?
אז זה המוח שלי ב fMRI,
ולמדתי שבמצב ברירת המחדל אנו מקשרים רעיונות שונים,
פותרים חלק מהבעיות המציקות ביותר,
ומבצעים משהו שנקרא "תכנון אוטוביוגרפי".
כלומר, אנו מביטים על חיינו במבט לאחור,
נזכרים ברגעים הגדולים, יוצרים נרטיב אישי,
ואז מציבים מטרות
ומבינים מה הצעדים שיש לבצע כדי להשיגן.
אבל עכשיו אנו נרגעים על הספה ובו-זמנית גם מעדכנים מסמך של גוגל
או עונים לאימייל.
אנו קוראים לזה "לעשות וי על רשימת המטלות",
אבל לפי מדען המוח ד"ר דניאל לויטין
זה לא מה שאנחנו באמת עושים.
(הקלטה) ד"ר דניאל לויטין: בכל פעם שאתם מעבירים את תשומת הלב
מדבר אחד לדבר אחר,
המוח צריך להפעיל מתג נוירוכימי
שמשתמש בחומרים מזינים במוח כדי לעשות זאת.
אז אם אתם מתפתים למולטיטאסקינג,
אתם יודעים, ביצוע ארבעה או חמישה דברים במקביל,
למעשה אתם לא באמת מבצעים ארבעה או חמישה דברים במקביל,
כי המוח לא עובד כך.
במקום, אתם עוברים במהירות מדבר אחד לדבר הבא,
ותוך כדי מרוקנים משאבים עצביים.
(הקלטה) מ"ז: אז החלפה, החלפה, החלפה, שימוש בגלוקוז, גלוקוז, גלוקוז.
(הקלטה) ד"ל: בדיוק, ויש לנו אספקה מוגבלת מזה.
מ"ז: לפני עשור, דעתנו הוסחה בעבודה
כל שלוש דקות.
עכשיו זה קורה לנו כל 45 שניות,
ואנחנו עושים את זה כל היום.
האדם הממוצע בודק מיילים 75 פעמים ביום,
ומחליף משימות על המחשב
566 פעמים ביום.
גיליתי את זה כשדיברתי עם פרופסור לאינפורמטיקה,
ד"ר גלוריה מארק.
(הקלטה) ד"ר גלוריה מארק: גילינו שכשאנשים בלחץ,
מוקד תשומת הלב שלהם משתנה יותר מהר.
גילינו גם, באופן מוזר,
שככל שמספר שעות השינה של אדם קטן יותר,
כך עולה הסבירות שיבדוק את הפייסבוק.
אז אנו במעגל אכזרי של הרגל.
מ"ז: אבל האם אפשר לשבור את המעגל הזה?
מה יקרה אם נשבור את המעגל האכזרי הזה?
אולי המאזינים שלי יעזרו לי לגלות.
מה אם ניקח בעלות מחדש על זמנינו הפנוי?
האם זה יעזור לגלות את היצירתיות שלנו?
קראנו לפרויקט "משועמם ומבריק".
וציפיתי, שלפחות מספר מאות אנשים ישתתפו,
אבל אלפי אנשים החלו להירשם.
והם אמרו לי שהסיבה לכך הייתה
כי הם דאגו שהיחסים שלהם עם הסמרטפון
הפכו, ניתן לומר, לסוג של תלותיים.
(הקלטה) גבר: היחסים בין תינוק לדובי שלו
או בין תינוק לשמיכה שלו
או תינוק שרוצה שאמא שלו תחזיק אותו
כשנמאס לו שזר מחזיק אותו --
(צחוק)
זו מערכת היחסים ביני לבין הסמרטפון שלי.
(הקלטה) אשה: אני רואה את הסמרטפון שלי כמכשיר עם מנוע חשמלי:
מאוד מועיל, אך מסוכן אם לא מטפלים בו כמו שצריך.
(הקלטה) אשה2: אם אני לא שמה לב
אני פתאום מגלה שבזבזתי שעה מזמני
בעשיית משהו לגמרי טפשי.
מ"ז: אוקי, אבל כדי באמת למדוד התקדמות כלשהי,
אנו צריכים נתונים, נכון?
כי זה מה שעושים בימים אלו.
אז חברנו לכמה אפליקציות שימדדו כמה זמן
אנו מבזבזים כל יום בסמרטפון.
אם חשבתם שזה אירוני
שביקשתי מאנשים להוריד עוד אפליקציה
כדי שיבזבזו פחות זמן בפלאפונים שלהם:
נכון, אבל חייבים לדבר בשפה שכולם מבינים.
(צחוק)
אז לפני שבוע האתגר,
בילינו בממוצע שעתיים ביום על הסמרטפון
ו-60 הצצות,
אתם יודעים, בדיקה מהירה, האם קיבלתי מייל חדש?
הנה מה שטינה, סטודנטית בקולג' בארד,
גילתה על עצמה.
(הקלטה) טינה: עד כה, ביליתי
בין 150-200 דקות ביום על הסמרטפון.
והצצתי בסמרטפון בין 70 ל-100 פעמים ביום.
וזה מאוד מדאיג,
כי זה הרבה זמן שיכולתי לנצל
בעשיית משהו יותר פרודקטיבי, יותר יצירתי, יותר מועיל לעצמי,
כי כשאני בסמרטפון, אני לא עושה שום דבר חשוב.
מ"ז: כמו טינה, אנשים החלו להתבונן בהתנהגות שלהם.
הם התכוננו לשבוע האתגר.
ובאותו יום שני,
הם התעוררו להוראות שקיבלו בדואר נכנס,
מעין ניסוי.
היום הראשון:
"תכניסו אותו לכיס שלכם."
תוציאו את הפלאפון מהיד.
תראו אם אפשר להמנע מהרפלקס לבדוק אותו במשך יום שלם.
רק ליום אחד.
ואם זה נשמע קל,
לא ניסיתם את זה.
הנה המאזינה אמנדה איצקו.
(הקלטה) אמנדה איצקו: יש לי תחושת עיקצוץ מטורפת.
אני מרגישה קצת משוגעת,
כי שמתי לב שאני מחזיקה את הסמרטפון
כשאני עוברת מחדר לחדר,
עולה במעלית,
ואפילו -- וזה החלק שהכי מביך אותי
להגיד בקול רם --
במכונית.
מ"ז: אוי.
ובכן, כמו שאמנדה למדה,
תחושת העקצוץ הזאת לא באשמתה.
זו בדיוק ההתנהגות שהטכנולוגיה נבנתה לעורר.
(צחוק)
נכון?
הנה מעצב לשעבר של גוגל, טריסטן האריס.
(הקלטה) טריסטן האריס: אם זה פייסבוק או נטפליקס או סנאפצ'ט,
יש להם אלפי מהנדסים
שעבודתם להשיג מכם עוד תשומת לב.
אני מאוד טוב בזה,
ואני לא רוצה שתפסיקו לעולם.
ואתם יודעים, מנכ"ל נטפליקס אמר לאחרונה,
"המתחרים הכי גדולים שלנו הם פייסבוק, יוטיוב ושינה."
אז יש מיליון מקומות לבזבז בהם את תשומת הלב
אבל מתנהלת מלחמה מי ישיג אותה.
מ"ז: אתם מכירים את ההרגשה:
הפרק המדהים של "טרנספרנט" נגמר,
ואז הפרק הבא אחריו מתחיל
אז אתם אומרים, אוקי בסדר, אני אשאר ער ואצפה בזה.
או בר ההתקדמות של לינקדאין שאומר שאתם קרובים מאוד
לתמונת פרופיל המושלמת,
אז אתם מוסיפים עוד קצת פרטים אישיים.
כמו שמעצב UX אמר לי,
האנשים היחידים שמתייחסים ללקוחות שלהם כ"משתמשים"
הם סוחרי סמים ואנשי טכנולוגיה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ומשתמשים, כמו שאתם יודעים, שווים הרבה כסף.
הנה מנהל מוצר לשעבר בפייסבוק והסופר,
אנטוניו גרסיה מרטינס.
(הקלטה) אנטוניו גרסיה מרטינס: האמרה היא אם המוצר חינם
אז המוצר זה אתה; וזה נכון תשומת הלב שלכם היא המוצר.
אבל כמה תשומת הלב שלכם שווה?
וזו הסיבה שכל פעם שפותחים דף,
לא רק בפייסבוק, בכל אפליקציה,
מתרחשת מייד מכירה פומבית, מיליארדי פעמים ביום,
על מחיר עלותו של הרושם שהתקבל ממודעת פרסום אחת.
מ"ז: דרך אגב, האדם הממוצע יבזבז שנתיים מהחיים שלו
בפייסבוק.
אז, בחזרה לשבוע האתגר.
מייד ראינו ניצוץ של יצירתיות.
הנה ליסה אלפרט מניו-יורק.
(הקלטה) ליסה אלפרט: הייתי משועממת, כנראה.
לפתע היבטתי במדרגות שהובילו לכניסה לתחנה,
וחשבתי,
כרגע ירדתי במדרגות האלה, אבל אני יכולה לעלות שוב
ולרדת שוב ולהתאמן קצת.
אז עשיתי את זה,
ואז היה לי עוד קצת זמן, אז עשיתי זאת שוב ושוב,
וכך 10 פעמים.
ועשיתי אימון אירובי מלא.
עליתי על הרכבת קצת תשושה,
אבל, וואו, זה אף פעם לא עלה בדעתי.
איך זה יכול להיות?
(צחוק)
מ"ז: אז למדתי שאנשים מפרשים יצירתיות בדרכים שונות.
(צחוק)
אבל לכולם היום השלישי באתגר היה הכי קשה.
הוא נקרא "מחק את האפליקציה".
קחו את האפליקציה -- אתם יודעים איזו;
זאת שתמיד מצליחה, ששואבת אתכם פנימה --
תמחקו אותה מהסמרטפון,
אפילו רק ליום אחד.
אני מחקתי את המשחק 2 נקודות וכמעט בכיתי.
(צחוק)
שחקני 2 נקודות אתם יודעים על מה אני מדברת.
אבל לא הייתי האומללה היחידה.
(הקלטה) גבר 2: כאן ליאם מלוס אנג'לס,
ואני מחקתי את טוויטר, פייסבוק, אינסטגרם, טמבלר, סנאפצ'אט וויין
מהסמרטפון שלי
בבת אחת.
בהתחלה זו הייתה חוויה קצת מביכה ורגשית.
זה הרגיש בודד באופן מוזר להסתכל על מסך הנעילה
כשאין עליו התראות חדשות.
אבל אהבתי להחליט לעצמי
מתי לחשוב ולגשת לרשתות החברתיות,
לא לתת לפלאפון את הכח להחליט עבורי.
אז תודה.
(הקלטה) אשה 3: מחיקת טוויטר היתה מאוד עצובה,
ואני מרגישה שאולי, במהלך השנה האחרונה,
פיתחתי התמכרות לטוויטר,
ואתגר "משועמם ומבריק" גרם לי להבין את זה.
אחרי תקופה קצרה של תחושת גמילה נוראית,
כמו כאב ראש ממחסור בקפאין,
אני עכשיו מרגישה נהדר.
הייתה לי ארוחת ערב נהדרת עם המשפחה שלי,
ואני מקווה להמשיך את השימוש המובנה בכלים החזקים האלה.
(הקלטה) אשה 4: אין לי את תחושת האשמה הזאת שנמצאת
כשאני יודעת שאני מבזבזת זמן על הסמרטפון.
אולי הגיע הזמן לתת לעצמי אתגרים ואיזכורים מעין אלה
כל בוקר.
מ"ז: כן, זאת התקדמות.
לא יכולתי לחכות לראות מה אומרים המספרים
בסוף שבוע האתגר.
אבל כשהנתונים הגיעו,
מסתבר שקיצצנו בממוצע,
רק 6 דקות --
מתוך 120 דקות ביום של שימוש בסמרטפון
ל 114.
יאי, הידד.
אז חזרתי למדענים בהרגשה קצת מדוכדכת,
והם רק צחקו עלי,
ואמרו, את יודעת, שינוי התנהגות של אנשים
בתקופת זמן כזאת קצרה
הוא שאפתני בצורה מגוחכת,
ולמעשה מה שהשגת הוא מעל ומעבר למה שחשבנו שאפשרי.
כי יותר חשוב מהמספרים, זה הסיפורים של האנשים.
הם חשו מחוזקים.
הסמרטפונים שלהם הפכו
ממנהלי משימות
בחזרה למכשירים.
ולמעשה, מה שהאנשים הצעירים אמרו היה הכי מסקרן בעיני,
חלקם אמרו לי
שהם לא זיהו חלק מהרגשות
שהם הרגישו במהלך שבוע האתגר,
כי, אם תחשבו על זה,
אם לא הכרתם אף פעם חיים ללא חיבור מתמיד לסמרטפון,
אולי מעולם לא חוויתם שעמום.
ויכולות להיות לכך השלכות.
חוקרים ב USC מצאו -- הם חוקרים בני נוער
שנמצאים ברשתות החברתיות בזמן שהם מדברים עם חבריהם
או בזמן שהם עושים שיעורי בית,
ואחרי שנתיים, הם פחות יצירתיים ובעלי דמיון
לגבי העתיד האישי שלהם
ולגבי מציאת פתרון לבעיות חברתיות כמו אלימות בשכונה שלהם.
ואנחנו באמת צריכים שהדור הבא
יוכל להתמקד בבעיות גדולות:
שינוי האקלים, פערים כלכליים,
הבדלי תרבות עצומים.
אין פלא שמנכ"לים מצאו בסקר של IBM
שיצירתיות היא המיומנות מספר אחת במנהיגות.
אוקי, הנה החדשות הטובות:
20,000 אנשים השתתפו באתגר "משועמם ומבריק" באותו שבוע.
תשעים אחוז קיצצו במספר הדקות.
שבעים אחוז קיבלו יותר זמן לחשוב.
אנשים אמרו לי שהם ישנו יותר טוב.
הם חשו שמחים יותר.
ההערה האהובה עלי הייתה מבחור שאמר שהרגיש כאילו הוא התעורר
מתרדמה נפשית.
מספר נתונים אישיים ומספר מדעני מוח
אישרו לנו להיות קצת פחות מקוונים,
ומעט שיעמום נתן לנו קצת צלילות
ועזר לחלקנו להציב כמה מטרות.
כלומר, אולי חיבור תמידי למכשיר הסמרטפון,
לא יהיה מגניב בעוד כמה שנים.
אבל בינתיים, לימוד אנשים, בעיקר ילדים,
איך להשתמש בטכנולוגיה כדי לשפר את חייהם
ולימוד ויסות עצמי
צריך להיות חלק מההשכלה הדיגיטלית.
אז פעם הבאה שתגשו לבדוק את הסמרטפון,
תזכרו שאם אתם לא אלה שמחליטים איך להשתמש בטכנולוגיה,
הפלטפורה תחליט עבורכם.
ותשאלו את עצמכם,
מה אתם באמת מחפשים?
כי אם זה לבדוק את האימייל, זה בסדר-- תעשו זאת ותסיימו.
אבל אם זה כדי להסיח את דעתכם מלבצע את העבודה הקשה
שמגיעה עם חשיבה עמוקה,
קחו הפסקה,
תבהו מבעד לחלון
ותדעו שבזה שאתם לא עושים כלום
אתם למעשה הכי פרודוקטיבים ויצירתיים.
זה אולי ירגיש מוזר ולא נוח בהתחלה,
אבל שיעמום באמת יכול להוביל להברקה.
תודה.
(מחיאות כפיים)