Kiekviena moteriška draugių kompanija turi linksmintoją,
tą, pas kurią einate, kai reikia išsiverkti,
tą, kuri sako jums susiimti po sunkios dienos.
Ir ši grupė buvo ne kitokia.
Išskyrus tai, kad ši bendruomenė buvo radikalių moterų,
kurios susirinko kartu
pirmiausia tapti komandos narėmis, tada draugėmis, o galiausiai šeima
mažiausiai tikėtinose vietose:
specialiųjų pajėgų karo lauke.
Tai moterų grupė, kurių draugystę ir drąsą sutvirtino
ne tik tai, ką jos matė ir darė būdamos atakos centre,
bet ir pats faktas, kad jos ten buvo
dar tada, kai moterims, bent oficialiai,
vis dar buvo uždrausta kautis žemės kovose,
ir Amerika net neįsivaizdavo, kad jos egzistuoja.
Ši istorija prasideda su specialiųjų pajėgų lyderiais,
labiausiai išbandytais vyrais JAV armijoje, kurie sakė:
„Mums reikia moterų, kad jos padėtų atlaikyti šį karą”.
„Amerika niekada nelaimės karų žudydama,“ jie teigė.
„Reikia daugiau žinių ir daugiau supratimo”.
Ir kaip visi žino,
jeigu norite suprasti kas dedasi visuomenėje ir namuose,
jūs kalbate su moterimi,
kai kalbate apie pietinį Afganistaną
ar pietų Kaliforniją.
Bet šiuo atveju vyrai nekalbėtų su moterimi,
nes tokioje konservatyvioje ir tradicinėje visuomenėje kaip Afganistane,
tai sukeltų mirtiną nusikaltimą.
Taigi jums ten reikia karių moterų.
Tai reiškė, šiuo karo metu, kad moterys įdarbintos
tarnauti kartu su armijos reindžeriais ir jūrų laivyno SEAL,
susidurtų su kova, su kuria susiduria mažiau nei 5 procentai
visos Jungtinių Valstijų kariuomenės.
Mažiau nei 5 procentai.
Taigi šaukimas buvo paskelbtas.
„Moterys karės: tapkite istorijos dalimi.
Prisijunkite prie specialiųjų operacijų Afganistano kovos lauke.“
Tai buvo 2011 metais.
Ir nuo Alabamos iki Aliaskos
grupė moterų, kurios visada norėjo nuveikti kažką svarbaus,
kartu su geriausiais iš geriausių
ir pakeisti savo šalį,
priėmė šaukimą tarnauti.
Jos tą darė ne dėl politikos, tačiau dėl tarnavimo tikslui.
Ir moterys, kurios atvyko į Šiaurės Karoliną
varžytis dėl vietos tose komandose,
kurios jas atvestų į specialiųjų operacijų fronto linijas,
nusileido ir greitai surado bendruomenę,
kokios dar nebuvo regėję.
Pilną moterų, tokių pat drąsių ir stiprių kaip jos
ir lygiai taip pat pasiryžusių kažką pakeisti.
Joms nereikėjo atsiprašinėti dėl to kas jos yra,
ir, tiesą sakant, jos galėjo tuo didžiuotis.
Ir būdamos ten jos netikėtai atrado,
kad egzistavo daugiau žmonių kaip jos.
Ir viena iš jų pasakė,
„Buvo taip lyg apsižvalgei ir supratai,
zoologijos sode yra daugiau nei viena žirafa.“
Viena išskirtiniausių šioje komandoje buvo Cassie,
jauna moteris, sugebėjusi tapti ROTC kadete, seserijos nare
ir studijuoti Moterų studijų programą, ir viskas viename asmenyje.
Tristan, West Point takelio žvaigždė, kuri visada bėgiojo ir žygiavo
be kojinių
ir turėjo batus, kurių kvapas tai įrodė.
(Juokas.)
Amber, Heidi gyvavaizdis, kuri visada norėjo būti pėstininke,
sužinojusi, kad moterims tai draudžiama,
nusprendė tapti žvalgybos pareigūne.
Ji tarnavo Bosnijoje.
Vėliau ji padėjo FTB sulaikyti narkotikų gaujas Pensilvanijoje.
Ir dar buvo Kate, kuri žaidė futbolą mokykloje
visus keturis metus,
nors ir norėjo išeiti po pirmųjų metų
ir pradėti dainuoti chore,
bet kai berniukai pasakė, kad mergaitės negali žaisti futbolo,
ji nusprendė pasilikti
dėl visų mažų mergaičių, kurios ateis po jos.
Joms biologija nulėmė dalį likimo
ir padėjo, kaip Cassie kartą pasakė,
„visus kilnius dalykus nepasiekiamus merginoms.“
Ir štai, čia buvo šansas tarnauti su geriausiais iš geriausių,
misijoje, kuri buvo svarbi jų šaliai,
ne nepaisant fakto, kad jos buvo moterys,
tačiau būtent dėl to, kad jos moterys.
Ši moterų grupė dėl daugelio priežasčių buvo kaip moterys visur.
Jos dėvėjo makiažą, ir iš tiesų,
jos susiburdavo mergaičių kambaryje dėl akių kontūro ir pieštuko.
Jos dėvėjo neperšaunamas liemenes.
Jos užsidėdavo ~23 kg. svorius į savo kuprines,
ir įsėsdavo į sraigtasparnį, vykstantį į operaciją,
ir jos grįždavo ir žiūrėdavo filmą pavadinimu „Pamergės“.
(Juokas.)
Jos netgi dėvėjo dalyką vadinamą „Spanx”
nes jos itin greit išsiaiškino,
uniformos sukurtos vyrams buvo per didelės ten, kur turėjo būti mažos,
ir per mažos, kur turėjo būti didelės.
Taigi Lane, Irako karo veteranė, jūs matote ją kairėje,
nusprendė, kad ji nueis į „Amazon”
ir užsisakys porą „Spanx” į savo bazę
tam, kad jos kelnės geriau tiktų jai išvykstant į misijas kiekvieną vakarą.
Šios moterys susiburdavo kartu į video konferenciją
iš visame Afganistane esančių įvairių bazių,
ir jos kalbėdavo apie tai, kaip jautėsi
būdamos vienintelėmis moterimis, kurios tai darė.
Jos juokaudavo,
jos kalbėdavo apie tai, kas veikė ir kas ne,
ką jos išmoko daryti gerai, ką joms reikėjo daryti geriau.
Ir jos kalbėdavo apie lengvesnius momentus būnant moterimi,
kuri išsiųsta į specialiųjų operacijų priešakines linijas.
Įskaitant ir „Shewee”,
tai įrankis padedantis šlapintis kaip vyrui,
nors ir sakoma, kad jo tikslumas yra tik apie 40 procentų.
(Juokas.)
Šios moterys gyveno „ir” viduje.
Jos įrodė, kad galima būti drąsiai ir moteriškai.
Tu gali dėvėti akių tušą ir neperšaunamą liemenę.
Tau gali patikti „CrossFit“ ir siuvinėjimas kryželiu.
Tau gali patikti lipti iš sraigtasparnio ir taip pat kepti sausainius.
Moterys kiekvieną dieną gyvena „ir“,
ir šios moterys tai įtraukė į misijas.
Šio mirties ir gyvenimo kovos lauke jos niekada nepamiršo,
kad buvimas moterimi jas išvedė į karo lauko priešakines linijas,
bet buvimas kariu yra tai, kas padeda įrodyti savo vertę.
Tai buvo naktis, kai Amber išvyko į misiją,
ir kalbėdama su namų moterimis
suprato, kad užsibarikadavę šauliai iš pasalų tykojo
Afganų ir Amerikiečių pajėgų, laukiančių kada galės įeiti į namus.
Kitą naktį tai buvo Tristan, kuri išsiaiškino,
kad ten buvo dalys, sudarančios sprogmenis,
gulinčios visuose namuose kur jie stovėjo,
ir iš tiesų, sprogmenys buvo sudėti visur, nuo ten –
iki siekiamo misijos tikslo.
Buvo naktis, kurios metu kita jų komandos draugė įrodė ką galinti
pačiai skeptiškiausiai „SEAL“ komandai,
kai ji surado jų ieškomų duomenų,
supakuotus į šlapias kūdikio sauskelnes.
Ir buvo naktis, kai Izabelė, dar viena jų komandos narė,
rado dalykus, kurių jie ieškojo,
ir gavo „Įtakos“ apdovanojimą iš reindžerių,
kurie pasakė, kad be jos
daiktai ir žmonės, kurių jie ieškojo tą naktį,
niekada nebūtų buvę surasti.
Tą naktį ir daugybę kitų
jos išėjo įrodyti savo vertę, ne tik viena kitai,
bet ir kiekvienai ateinančiai po jų.
Ir dėl vyrų, šalia kurių jos tarnavo.
Mes daug kalbame apie tai, kad už kiekvieno didžio vyro yra gera moteris.
Ir šiuo atveju,
šalia šių moterų stovėjo vyrai, kurie norėjo pamatyti jas laimint.
Jas treniravęs Armijos reindžeris pats buvo dislokuotas 12 kartų.
Ir kai jie jam pasakė, kad jam reikės treniruoti merginas,
jis nė neįsivaizdavo ko tikėtis.
Bet 2011-ųjų vasarą po aštuonių dienų su šiomis moterimis
jis pasakė savo kolegai reindžeriui: „Mes ką tik paliudijome istoriją.
Jos gali būti mūsų pačių „Tuskegee“ pilotės.“
(Plojimai.)
Ir šios komandos siela buvo vienas žmogus,
kurį visi vadino „geriausia iš mūsų“.
Ji buvo smulki, dinamiška blondinė,
kuri vargiai siekė metrą šešiasdešimt.
Ir ji buvo ta laukinė kombinacija iš Martha Stewart
ir iš to, ką mes vadiname „Eiline Džeine“.
Ji buvo tas žmogus, kuris mėgo gaminti vakarienę savo vyrui,
savo mylimajam iš Kento valstijos „ROTC“, kuris motyvavo ją siekti geriausio
ir pasitikėti savimi,
ir išbandyti kiekvieną ribą, kurią tik gali.
Jai taip pat patiko užsidėti ~23 kg. ant nugaros ir bėgti ištisas mylias,
ir jai patiko būti kariške.
Ji buvo kažkas, kas turėjo duonos orkaitę savo biure Kandahare
ir iškepusi kepalą razinų duonos eidavo į sporto salę,
ir ten atlikdavo 25 ar 30 prisitraukimų nuo pilnai ištiestų rankų
Ji buvo tas žmogus, kuris, jei tau reikėjo papildomos poros batų
ar namuose gamintos vakarienės, pirmiausia eitum pas ją.
Nes ji niekada nekalbėtų su tavimi
apie tai, kokia gera ji,
bet leistų savo charakteriui pasireikšti per veiksmus.
Ji buvo garsi, nes rinkdavosi sunkų, bet teisingą sprendimą vietoj lengvo blogo.
Ir ji buvo garsi ir dėl to, kad užkopė beveik 5 metrų virve
naudodamasi tik savo rankomis,
o tada susimaišiusi atsiprašinėjo,
nes žinojo, kad turėjo naudotis tiek rankomis ir kojomis,
kaip jas mokė reindžeriai.
(Juokas.)
Kai kurios didvyrės grįžta namo papasakoti savo istorijų.
Ir kai kurios ne.
2011 metų spalio 22 d.
pirmoji leitenantė Ashley White buvo nužudyta kartu su dviem reindžeriais,
Christopher Horns
ir Kristoffer Domeij.
Jos mirtis iškėlė šią šešėliams sukurtą programą
į visuomenės dėmesio centrą.
Nes galiausiai
draudimas kariauti moterims vis dar galiojo.
Ir per jos laidotuves
armijos specialiųjų pajėgų vadas pareiškė viešą liudijimą
ne tik pagerbti Ashley White drąsai,
bet visoms jos komandos seserims.
„Nesuklyskite“, sakė jis, „šios moterys yra kariai,
ir jos parašė naują skyrių apie tai, ką reiškia būti moterimi
Jungtinių Valstijų armijoje.“
Ashley mama yra pavaduojanti mokytoja ir mokyklinio autobuso vairuotoja,
laisvu laiku kepanti sausainius.
Ji neprisimena daug apie tas neįveikiamas dienas,
kurių metu sielvartas, milžiniškas sielvartas
susimaišė su pasididžiavimu.
Bet ji prisimena vieną akimirką.
Nepažįstamoji su vaiku rankose priėjo prie jos
ir pasakė: „Ponia White,
aš šiandien čia atvedžiau savo dukrą,
nes norėjau, kad ji sužinotų kas yra didvyris.
Ir norėjau, kad ji žinotų, kad moterys taip pat gali būti didvyrėmis.“
Dabar laikas aukštinti visas neapdainuotas didvyres,
kurios pasitikėjo savo nuojauta
ir surado užtektinai ištvermės bei drąsos tęsti ir išbandyti kiekvieną limitą.
Tai buvo labai netikėta grupė seserų, susijungusių visam gyvenimui ir po to
iš tiesų tapusių istorijos dalimi,
ir jos išmynė taką daugeliui, kas ateis po jų,
kaip ir jos stovėjo ant prieš tai buvusiųjų pečių.
Šios moterys įrodė, kad kariai būna įvairių formų ir dydžių.
Ir moterys gali būti didvyrėmis.
Labai jums ačiū.
(Plojimai.)