Da jeg var ni år gammel,
tog jeg på sommerlejr for første gang.
Min mor pakkede en kuffert for mig
fyldt med bøger,
hvilket virkede helt naturligt for mig.
Fordi i min familie,
læste man, når man var sammen.
Og dette lyder måske asocialt for jer,
men for os var det bare en anden måde at være sammen på.
Man har den dyriske varme fra sin familie,
som sidder ved siden af,
men man er også fri til at gå på eventyr
i sit eget sind.
Og jeg havde den opfattelse,
at lejren ville blive lige sådan, men bedre.
(Latter)
Jeg forestillede mig 10 piger, der sad i en hytte
og læste bøger i deres matchende natkjoler.
(Latter)
Lejr var mere som en drukfest uden alkohol.
Og på den allerførste dag
samlede vores lejrleder os alle sammen,
og hun lærte os at heppe og sagde, vi skulle gøre det
hver dag resten af sommeren
for at indgyde sammenhold.
Og det lød sådan her:
"L-A-A-A-R-M,
sådan staver vi til larm.
Larm, larm, vi ska' larme."
Ja.
Jeg kunne slet ikke forstå,
hvorfor vi skulle larme sådan,
eller hvorfor vi skulle stave ordet forkert.
(Latter)
Men jeg heppede. Jeg heppede sammen med alle de andre.
Jeg gjorde mit bedste.
Og jeg ventede bare på det tidspunkt,
hvor jeg kunne gå og læse mine bøger.
Men den første gang, jeg tog min bog ud af min kuffert,
kom den sejeste pige op til mig,
og hun spurgte mig, "Hvorfor opfører du dig så modent?" --
modent, var selvfølgelig præcis det modsatte
af L-A-A-A-R-M.
Og den anden gang jeg prøvede det,
kom lejrlederen hen til mig med et bekymret udtryk i ansigtet,
og hun gentog sin pointe om sammenhold
og sagde, at vi skulle alle arbejde hårdt
for at være udadvendte.
Så jeg lagde mine bøger væk,
tilbage i deres kuffert,
og jeg lagde dem under min seng,
og der blev de resten af sommeren.
Jeg havde lidt dårlig samvittighed over det.
Jeg følte, at bøgerne havde brug for mig,
og de kaldte på mig, og jeg svigtede dem.
Men jeg forlod dem, og jeg åbnede ikke den kuffert igen,
før jeg var hjemme hos min familie
ved sommerens slutning.
Jeg fortæller denne historie om sommerlejr,
jeg kunne have fortalt jer 50 andre lignende --
alle de gange, jeg blev fortalt,
at min stille og indadvendte måde at være på,
ikke nødvendigvis var det rigtige,
at jeg skulle prøve på at opføre mig mere udadvendt.
Jeg følte altid inderst inde, at dette var forkert,
og at indadvendte var udmærkede præcis, som de var.
Men i årevis fornægtede jeg denne følelse,
og så blev jeg af alle ting advokat i finansverdenen
i stedet for forfatter, som jeg altid havde ønsket --
delvist fordi jeg skulle bevise over for mig selv,
at jeg også kunne være dristig og selvsikker.
Og jeg tog altid på overfyldte barer,
selvom jeg egentlig foretrak en hyggelig middag med venner.
Og jeg foretog disse selvnægtende valg
så meget per refleks,
at jeg ikke engang var klar over, at jeg foretog dem.
Dette er, hvad mange indadvendte gør,
og det er helt sikkert vores tab,
men det er også vore kollegaers tab
og vores samfunds tab.
Og med risiko for at lyde bombastisk, er det verdens tab.
For når det handler om kreativitet og lederskab,
har vi brug for indadvendte, som gør det, de er bedst til.
En tredjedel til halvdelen af befolkningen er indadvendte --
en tredjedel til halvdelen.
Så det er en ud af to eller tre af alle de mennesker, man kender.
Så selv hvis du er udadvendt,
så snakker jeg om dine kollegaer
og din ægtefælle og dine børn
og personen, som sidder ved siden af dig nu --
de er alle ramt af denne fordom,
som ligger dybt og seriøst i vores samfund.
Vi tilegner os den alle i en ung alder,
uden vi overhovedet kan forklare, hvad vi gør.
For at se denne fordom klart
må man forstå, hvad indadvendthed er.
Det er anderledes end at være genert.
Generthed handler om frygt for social bedømmelse.
Indadvendthed handler mere om,
hvordan man reagerer på stimulering,
inklusiv social stimulering.
Så udadvendte har brug for store mængder stimulering,
hvorimod indadvendte føler sig mest i live,
mest tændte og mest kompetente,
når de er i mere stille, neddæmpede miljøer.
Ikke hele tiden -- disse ting er ikke absolutte --
men en stor del af tiden.
Så nøglen til,
at maksimere vores evner,
er for os alle at sætte os selv
i den stimuleringszone, som er rigtig for os.
Men her kommer fordommen ind.
Vores vigtigste institutioner,
vores skoler og arbejdspladser,
er hovedsageligt designet til udadvendte,
og til de udadvendtes behov for en masse stimulering.
Desuden har vi også disse værdier lige nu,
som jeg kalder den nye gruppetænkning,
som siger, at al kreativitet og al produktivitet,
kommer fra et utroligt selskabeligt sted.
Så hvis I forestiller jer et typisk klasseværelse nu til dags:
Da jeg gik i skole,
sad vi på række.
Vi sad i rækker af skriveborde, sådan her,
og vi lavede det meste af vores arbejde ret selvstændigt.
Men nu til dags, har et typisk klasseværelse
flokke af borde --
4, 5, 6, eller 7 børn, som alle sidder med ansigtet imod hinanden.
Og børnene arbejder med et utal af gruppeopgaver.
Selv i fag som matematik og kreativ skrivning,
som man skulle tro afhang af selvstændig tankegang,
forventes det, at børn agerer som udvalgsmedlemmer.
Og for børn, der foretrækker
at gå for sig selv eller bare arbejde alene,
de anses ofte for særlinge
eller værre for problemsager.
Og størstedelen af lærerne rapporterer i den tro,
at den ideelle elev er udadvendt
i modsætningen til en indadvendt,
selv om indadvendte faktisk får bedre karakterer
og er mere vidende
ifølge forskning.
(Latter)
Det samme gælder for vores arbejdspladser.
De fleste af os arbejder i åbne kontorer
uden vægge,
hvor vi er udsat
for vores kollegaers konstante støjen og blikke.
Når det gælder lederskab,
bliver indadvendte gang på gang overset for lederpositioner,
selv om indadvendte som regel er meget forsigtige,
meget mindre sandsynlige til at tage store risici --
som er noget, vi alle kunne foretrække nu til dags.
Og interessant forskning af Adam Grant på Wharton School
har fundet, at indadvendte ledere
ofte leverer bedre resultater, end udadvendte gør,
fordi når de styrer proaktive medarbejdere,
lader de ikke så ofte disse medarbejdere arbejde efter deres idéer,
hvorimod en udadvendt helt ubevidst kan
blive så ophidset over tingene,
at de sætter deres eget fingeraftryk på tingene,
og andres idéer får da sværere ved at
boble op til overfladen.
Faktisk har nogle af vores banebrydende historiske ledere været indadvendte.
Jeg skal give nogle eksempler.
Eleanor Roosevelt, Rosa Parks, Gandhi --
alle disse beskrev sig selv
som rolige, blide og endda sky.
Og de indtog alle rampelyset,
selvom enhver knogle i deres kroppe
bad dem lade være.
Og dette viser sig at have en speciel kraft i sig selv,
fordi folk kunne mærke, at disse var ledere,
ikke fordi de nød at dirigere andre
og ikke for nydelsen af at blive set på;
de var ledere, fordi de ikke havde noget valg,
fordi de blev drevet til at gøre, hvad de mente var rigtigt.
Nu er det på tide og vigtigt, jeg siger,
at jeg faktisk elsker udadvendte.
Jeg nyder at sige, nogle af mine bedste venner er udadvendte,
inklusive min elskede mand.
Vi lander selvfølgelig alle forskelligt
langs indadvendt/udadvendt spektret.
Selv Carl Jung, psykologen, der først gjorde disse termer populære, sagde,
at der ikke findes en ren indadvendt
eller ren udadvendt.
Han sagde, at en sådan person ville være på en galeanstalt,
hvis han eksisterede.
Nogle falder lige i midten
af indadvendt/udadvendt spektret,
og dem kalder vi ambiverter.
Jeg tænker ofte, at de har det bedst af alle.
Men mange anser sig selv for den ene eller anden type.
Og jeg siger, at kulturelt behøver vi en meget bedre balance.
Vi behøver en art yin og yang
mellem disse to typer.
Dette er især vigtigt,
når det gælder kreativitet og produktivitet,
for når psykologer ser
på de mest kreative personers liv,
finder de
folk, der er meget gode til at udveksle idéer
og bygge videre på idéer,
men som også har et seriøst strejf af indadvendthed i sig.
Det er fordi ensomhed ofte er en afgørende ingrediens
for kreativitet.
Så Darwin,
han gik lange ture alene i skovene
og afviste kategorisk invitationer til aftenselskaber.
Theodor Geisel, bedre kendt som Dr. Seuss,
han drømte sig til mange af sine fantastiske skabninger
i et ensomt klokketårnskontor, han havde
bagest i sit hus i La Jolla, Californien.
Han var faktisk bange for at møde
de små børn, som læser hans bøger
af frygt for, at de forventede, at han var
denne slags glade julemands-agtige mand
og ville blive skuffede over hans mere reserverede person.
Steve Wozniak opfandt den første Apple computer,
mens han sad alene på sin plads
hos Hewlett-Packard, hvor han arbejdede dengang.
Han siger, at han aldrig ville være blevet sådan en ekspert,
hvis ikke han havde været for indadvendt til at forlade huset,
mens han voksede op.
Selvfølgelig
betyder dette ikke, at vi alle skal stoppe med at samarbejde --
og et godt eksempel er, da Steve Wozniak slår sig sammen med Steve Jobs
for at starte Apple Computer --
men det betyder, at ensomhed betyder noget,
og at for nogle
er det luften, som de indånder.
Faktisk har vi i århundreder kendt
til ensomhedens transcendente kraft.
Først for nylig er vi underligt nok begyndt at glemme den.
Hvis man ser på de fleste af verdens store religioner,
finder man søgere --
Moses, Jesus, Buddha, Muhammed --
søgere, som går for sig selv
alene ind i vildmarken,
hvor de så får dybsindige åbenbaringer,
som de så tager med tilbage til resten af samfundet.
Så ingen vildmark, ingen åbenbaringer.
Dette er dog ikke overraskende,
hvis man ser på nutidens psykologiske viden.
Det viser sig, at vi ikke kan være i en gruppe
uden instinktivt at afspejle, efterligne deres holdninger.
Selv ved tilsyneladende personlige og følelsesmæssige sager
som hvem man er tiltrukket af,
begynder man at efterabe de andres holdninger
uden overhovedet at indse, at man gør det.
Grupper følger som bekendt holdningerne
hos den mest dominerende og karismatiske person i rummet,
selvom der ingen sammenhæng er
mellem at være den bedste taler og have de bedste idéer --
jeg mener ingen.
Så ...
(Latter)
Man følger måske personen med de bedste idéer,
men måske ikke.
Og vil man virkelig lade tilfældet råde?
Meget bedre for alle at gå væk alene,
skabe egne idéer
fri fra gruppedynamikkens forstyrrelser
og så komme sammen som et hold
for at tale dem igennem i et velstyret miljø
og tage den derfra.
Hvis alt dette er sandt,
hvorfor tager vi så grueligt fejl?
Hvorfor organiserer vi vores skoler og arbejdspladser sådan?
Og hvorfor får vi disse indadvendte til at føle sig skyldige
i at ville gå for sig selv noget af tiden?
Ét svar ligger dybt i vores kulturelle historie.
Vestlige samfund,
og især USA,
har altid favoriseret handlingens mand
frem for kontemplationens mand
og kontemplationens "mand."
Men i Amerikas første dage
levede vi i, hvad historikere kalder en karakterkultur,
hvor man dengang stadig satte pris på folk
for deres indre selv og deres moralske retskaffenhed.
Hvis man ser på selvhjælpsbøgerne fra den æra,
havde de alle titler med ord som
"Karakter, det Største i Verden."
De havde rollemodeller som Abraham Lincoln,
som blev hyldet for at være beskeden og ikke at antage.
Ralph Waldo Emerson kaldte ham
"En mand, som ikke fornærmer ved overlegenhed."
Så ramte vi det 20. århundrede,
og vi gik ind i en ny kultur,
som historikere kalder personlighedskulturen.
Hvad der skete, er at vi havde udviklet en landbrugsøkonomi
til en verden af storkapital.
Pludselig bevæger folk sig
fra små landsbyer til byerne.
I stedet for at arbejde sammen med folk, de har kendt hele livet,
er de nu nødt til at bevise deres værd
i en flok af fremmede.
Forståeligt nok
bliver kvaliteter som magnetisme og
karisma pludselig meget vigtige.
Og søreme om ikke selvhjælpsbøgerne ændrer sig for at møde disse nye behov,
og de begynder at have navne
som "Sådan Vinder Du Venner og Påvirker Folk."
De har som rollemodeller
virkeligt gode salgsmænd.
Det er den verden, vi lever i i dag.
Det er vores kulturelle arv.
Intet af dette er for at sige,
at sociale kompetencer er uvæsentlige,
og jeg vil heller ikke
afskaffe samarbejde overhovedet.
De selvsamme religioner, som sender deres vismænd til ensomme bjergtoppe,
lærer os også kærlighed og tillid.
Problemerne, som vi møder i dag
på områder som videnskab og økonomi
er så store og komplekse,
at vi vil få brug for horder af folk, der kommer sammen
for at løse dem sammen.
Men jeg siger, at desto mere frihed, vi giver indadvendte til at være sig selv
desto mere sandsynligt vil de
komme på deres egne unikke løsninger til disse problemer.
Nu vil jeg dele med jer,
hvad der er i min kuffert i dag.
Nu skal I høre.
Bøger.
Jeg har en kuffert fuld af bøger.
Her er Margaret Atwood, "Katteøje".
Her er en roman af Milan Kundera.
Og her er "Vejleder for de vildledte"
af Maimonides.
Men disse er ikke helt mine bøger.
Jeg tog disse bøger med mig,
fordi de blev skrevet af min bedstefars yndlingsforfattere.
Min bedstefar var rabbiner,
og han var en enkemand,
som boede alene i en lille lejlighed i Brooklyn,
som var mit yndlingssted i verden, da jeg voksede op,
delvist fordi den var fyldt med hans meget milde, høflige tilstedeværelse,
og delvist fordi den var fyldt med bøger.
Bogstaveligt talt havde hvert bord, hver stol i lejligheden
opgivet sin oprindelige funktion
for nu at yde som overflade for svajende stakke af bøger.
Ligesom resten af min familie
var min bedstefars yndlingsbeskæftigelse at læse.
Men han elskede også sin menighed,
og man kunne mærke denne kærlighed i gudstjenesterne, som han forestod
hver uge i de 62 år, han var rabbiner.
Han ville tage hver uges læsnings frugter,
og han ville væve disse indviklede gobeliner af oldgammel og humanistisk tænkning.
Og folk kom fra nær og fjern
for at høre ham tale.
Men her er det med min bedstefar.
Under denne ceremonielle rolle
var han virkelig beskeden og indadvendt --
så meget, at når han forestod disse gudstjenester,
kunne han knap skabe øjenkontakt
med den selvsamme menighed,
som han havde talt for i 62 år.
Og selv væk fra podiet,
når man ringede til ham for at sige hej,
ville han ofte slutte samtalen for tidligt
af frygt for, at han optog for meget af ens tid.
Men da han døde i en alder af 94,
var politiet nødsaget til at lukke kvarterets gader
for at have plads til folkemassen,
som kom for at sørge over ham.
Og derfor prøver jeg nu at lære af min bedstefars eksempel
på min egen måde.
Så jeg har lige udgivet en bog om indadvendthed,
og den tog mig omkring syv år at skrive.
For mig var de syv år som en total lykke,
for jeg læste, jeg skrev,
jeg tænkte, jeg forskede.
Det var min version
af min bedstefars daglige timer alene i hans bibliotek.
Men nu er mit job pludselig meget anderledes,
og mit job er at være herude og tale om det,
tale om indadvendthed.
(Latter)
Det er meget sværere for mig,
for uanset hvor beæret jeg er over
at være her med jer alle lige nu,
er dette ikke mit naturlig miljø.
Så jeg forberedte mig på øjeblikke som disse
det bedste, jeg kunne.
Jeg brugte det sidste år på at øve at tale offentligt,
ved hver eneste lejlighed.
Jeg kalder dette mit "år med at tale farligt."
(Latter)
Og det hjalp faktisk en del.
Men hvad hjælper mig endnu mere,
er min fornemmelse, tro, håb,
at når det kommer til vores attituder
over for indadvendthed og ro og ensomhed,
står vi roligt på kanten af dramatiske forandringer.
Jeg mener, det gør vi.
Derfor vil jeg forlade jer nu
med tre råb efter handling
for dem, som deler denne vision.
Nummer et:
Stop galskaben for konstant gruppearbejde.
Bare stop det.
(Latter)
Tak.
(Bifald)
Jeg vil være tydelig med, hvad jeg siger,
for jeg tror virkelig vores kontorer
burde opmuntre
afslappede, sniksnak caféagtige interaktioner --
I ved, den slags hvor folk kommer sammen
og har en heldig udveksling af idéer.
Det er godt.
Det er godt for indadvendte og godt for udadvendte.
Men vi har brug for meget mere privatliv og frihed
og meget mere selvstyre på arbejdet.
Skole, det samme.
Selvfølgelig skal vi lære børn at arbejde sammen,
men vi er også nødt til at lære dem at arbejde alene.
Dette er især også vigtigt for udadvendte børn.
Det er nødt til at arbejde alene,
fordi det er delvist derfra, dybe tanker kommer.
Okay, nummer to: Gå ud i vildmarken.
Vær som Buddha, få jeres egne åbenbaringer.
Jeg siger ikke,
at vi alle nu skal gå ud og bygge vores egen hytte i skoven
og aldrig tale til hinanden igen,
men at vi alle kunne have godt af at trække stikket ud
og komme ind i vores egne hoveder
lidt oftere.
Nummer tre:
Tag et godt kig på, hvad er inden i jeres egne kufferter,
og hvorfor I lagde det der.
Så udadvendte
måske er jeres kufferter også fyldt med bøger.
Måske er de fyldt med champagneglas
eller skydivingudstyr.
Hvad end det er, håber jeg, I tager disse ting ud ved hver given lejlighed
og beærer os med jeres energi og nydelse.
Men indadvendte, da I er jer,
har I nok impulsen meget grundigt at beskytte,
hvad er inden i jeres egen kuffert.
Det er i orden.
Men bare engang imellem
håber jeg, I vil åbne jeres kufferter så andre kan se,
for verden behøver jer, og den behøver de ting I bærer.
Så jeg ønsker jer alle de bedst mulige rejser
og modet til at tale mildt.
Mange tak.
(Bifald)
Tak. Tak.
(Bifald)