Över hela världen, upplever fler än 1,5 miljarder människor beväpnad konflikt.
Som resultat blir människor tvungna att fly från sitt land,
vilket skapar fler än 15 miljoner flyktingar.
Barn är, utan tvekan,
de mest oskyldiga och sårbara offren...
men inte bara på grund av de tydliga fysiska farorna,
utan av de oftast icke-nämnda effekter krig har på deras familjer.
Krigets upplevelser lämnar barn i en väldigt stor fara
för utveckling av känslomässiga- och beteendeproblem.
Barn, som vi bara kan tänka oss,
känner sig oroliga, hotade och i fara.
Men det finns goda nyheter.
Kvaliteten på den omvårdnad som barn får av sina familjer,
kan ha en mer betydande påverkan på deras välmående
än de krigsupplevelser som de har utsatts för.
I verkligheten kan barnen vara skyddade
av varmt och tryggt föräldraskap under och efter kriget.
2011 var jag en förstaårsdoktorand
vid University of Manchester School of Psychological Sciences.
Som många av er här,
tittade jag på krissituationen i Syrien som visades framför mig på tv.
Min familj kommer ursprungligen från Syrien,
och mycket tidigt
förlorade jag flera familjemedlemmar på förskräckliga sätt.
Jag satt tillsammans med min familj och tittade på tv.
Vi har alla sett dessa scener:
bomber som förstör byggnader,
kaos, förstörelse
och människor som skriker och springer.
Det var alltid skrikande och springande människor som påverkade mig mest,
särskilt barnen som såg skrämda ut.
Jag var mamma till två unga, nyfikna barn.
De var fem och sex vid den tiden,
en ålder där de ställde många frågor,
och förväntade sig att få verkliga, övertygande svar.
Jag började fundera på hur det skulle kunna vara
att vara förälder till mina barn i en krigszon och i ett flyktingläger.
Skulle mina barn förändras?
Skulle min dotters lysande, glada ögon förlora sin glans?
Skulle min sons verkligt avslappnade natur bli rädd och avlägsen?
Hur skulle jag anpassa mig?
Skulle jag förändras?
Som psykologer och föräldratränare,
vet vi att om man ger föräldrar färdigheter att ta hand om sina barn
kan det ha en stor effekt på deras välmående,
vi kallar detta för föräldraträning
Frågan jag hade var,
om föräldraträning kunde vara gynnsamt för familjer
medan de fortfarande var i krigszoner eller i flyktingläger?
Kan vi nå dem med råd eller träning
som skulle kunna hjälpa dem genom vedermödorna?
Jag kontaktade min handledare,
professor Rachel Calam,
med idén att använda mina akademiska färdigheter för att förändra världen.
Jag var inte riktigt säker på vad jag ville göra.
Hon lyssnade noggrant och tålmodigt,
och sa sedan till min stora glädje,
"Om det är det du vill göra, och det betyder mycket för dig,
då gör vi det.
Låt oss hitta olika sätt att se om föräldraprogram
kan vara användbara för familjer i detta sammanhang."
Så under de senaste fem åren har mina kollegor och jag -
prof. Calam och dr. Kim Cartwright -
jobbat med olika sätt för att stödja familjer
som har upplevt krig och tvångsförflyttning.
För att veta hur man hjälper familjer som har varit med om konflikt
att stödja sina barn,
så måste första steget naturligtvis vara att fråga dem om vad de kämpar med,
eller hur?
Jag menar, det är klart.
Men det är ofta de som är mest sårbara,
som vi försöker stödja,
som vi faktiskt inte frågar.
Hur många gånger har vi förutsatt att vi vet precis rätt sak
som kommer att hjälpa någon eller något utan att fråga dem först?
Jag reste till flyktingläger i Syrien och Turkiet,
och jag satt med familjer och lyssnade.
Jag lyssnade till deras föräldrautmaningar,
jag lyssnade till deras föräldrabekymmer
och jag lyssnade till deras rop på hjälp.
Och ibland blev det en paus,
där det enda jag kunde göra var att hålla deras hand
och bara delta med dem i tyst gråt och böner.
De berättade för mig om sin kamp,
de berättade om tuffa och hårda förhållanden i flyktinglägret
som gjorde det svårt att fokusera på något annat än praktiska sysslor
som att samla rent vatten.
De berättade hur de såg sina barn dra sig tillbaka;
sorgen, depressionen, ilskan,
sängvätning, tumsugning, rädslan för höga ljud,
rädslan för mardrömmar -
skrämmande, skrämmande mardrömmar.
Dessa familjer har gått igenom det vi har sett på tv.
Mammorna -
nästan hälften av dem var nu krigsänkor,
eller visste inte ens om deras män var döda eller levande -
de beskrev hur de kände att de inte kunde hantera det.
De såg sina barn förändras och hade ingen aning om hur de skulle hjälpa dem.
De visste inte hur de skulle svara på sina barns frågor.
Det jag tyckte var fantastiskt och motiverande
var att dessa familjer var mycket motiverade att stödja sina barn.
Trots alla dessa utmaningar de mötte,
försökte de hjälpa sina barn.
De försökte få stöd från organisationer,
från flyktinglägrens lärare,
professionella läkare,
andra föräldrar.
En mamma jag träffade hade bara varit i lägret i fyra dagar,
och hade redan gjort två försök
att hitta stöd för sin åttaåriga dotter
som hade skrämmande mardrömmar.
Men sorgligt nog är dessa försök är nästan alltid förgäves.
Flyktinglägrens läkare, när de är där,
är nästan alltid väldigt upptagna,
eller har inte kunskapen eller tiden för grundläggande föräldrastöd.
Flyktinglägrens lärare och andra föräldrar är precis som dem -
en del av ett nytt flyktingsamhälle som kämpar med nya behov.
Då började vi tänka.
Hur kan vi hjälpa dessa familjer?
Familjerna kämpade med saker mycket större än vad de kunde klara av.
Den syriska krisen förtydligade
hur otroligt omöjligt det skulle vara att nå familjer på en individuell nivå.
Hur annars kunde vi hjälpa dem?
Hur skulle vi nå familjer på befolkningsnivå
och till låga kostnader
i dessa skrämmande, skrämmande tider?
Efter timmar av prat med personal från organisationer,
hade en person en fantastiskt innovativ idé
om att sprida ut informationsbroschyrer om föräldraskap i brödförpackningar -
brödförpackningar som delades ut till familjer i konfliktzoner i Syrien
av biståndsarbetare.
Så vi gjorde det.
Brödförpackningarna har inte förändrats
förutom att två papper lagts till.
Ett var en informationsbroschyr om föräldraskap med grundläggande råd
som normaliserade föräldrarnas upplevelser
och det deras barn kanske upplever.
Och information om hur de kunde stödja sig själva och sina barn,
som att prata med barnen,
visa dem mer ömhet,
vara mer tålmodig med sitt barn,
prata med barnen.
Det andra papperet var en enkät,
och naturligtvis fanns det en penna.
Är det helt enkelt broschyrutdelning,
eller är det ett möjligt sätt att ge psykologisk första hjälpen
för hjärtligt, tryggt, älskande föräldraskap?
Vi lyckades med att dela ut 3 000 av dessa under bara en vecka.
Det som var otroligt var att svarsfrekvensen var 60%.
60% av de 3 000 familjerna svarade.
Jag vet inte hur många forskare vi har här idag,
men en sån svarsfrekvens är fantastisk.
Att ha detta i Manchester skulle vara en stor prestation,
än mer i en konfliktzon i Syrien,
vilket visar hur viktiga dessa typer av meddelanden var för familjer.
Jag kommer ihåg hur ivriga och angelägna vi var inför enkätsvaren.
Familjerna hade lämnat hundratals meddelanden -
de flesta var otroligt positiva och uppmuntrande.
Men min favorit var,
"Tack för att ni inte glömmer bort oss och våra barn."
Detta illustrerar den potentiella möjligheten
att ge psykologisk första hjälpen till familjer,
och få återkoppling också.
Tänk bara på att använda detta i andra sammanhang,
till exempel utdelning av modersmjölkersättning, hygienprodukter,
eller matkorgar.
Men låt oss ta ämnet närmare oss,
eftersom flyktingkrisen
påverkar var och en av oss.
Vi bombarderas dagligen med statistik och foton,
och det är inte överraskande,
för fram till förra månaden,
hade mer än en miljon flyktingar nått Europa.
En miljon.
Flyktingar kommer in i våra samhällen,
de blir våra grannar,
deras barn går i våra barns skolor.
Så vi har anpassat broschyren så att de möter Europas flyktingars behov,
och vi har den online, tillgänglig,
i områden med stort inflöde av flyktningar.
Den svenska hälsovården laddade till exempel upp den på sin webbplats,
och under de första 45 minuterna,
laddades den ner 343 gånger -
vilket visar hur viktigt det är
för volontärer, praktiker och andra föräldrar
att ha tillgång till psykologiska första hjälpen-meddelanden.
2013 satt jag på det kalla, hårda golvet i ett flyktinglägertält
med mammor runt omkring mig då jag ledde en fokusgrupp.
Mitt emot mig fanns en gammal kvinna
med en flicka som verkade vara 13 år som låg bredvid henne,
med huvudet i den gamla kvinnans knä.
Flickan var tyst hela tiden,
pratade inte alls,
med knäna uppdragna mot bröstet.
Mot slutet av fokusgruppen,
medan jag tackade mammorna för deras tid,
tittade den gamla kvinnan på mig medan hon pekade mot den unga flickan,
och sa till mig: "Kan du hjälpa oss med...?"
Jag var inte säker på vad hon förväntade sig av mig,
men jag tittade på den unga flickan och log,
och sa på arabiska,
"Salaam alaikum. Shu-ismak?"
"Vad heter du?"
Hon tittade väldigt förvirrat och oengagerat på mig,
men sa sedan, "Halul."
Halul är smeknamnet för det arabiska kvinnliga namnet Hala,
och används bara för att hänvisa till väldigt unga flickor.
I det ögonblicket förstod jag att Hala förmodligen var mycket äldre än 13.
Det visade sig att Hala var en 25-årig mamma till tre små barn.
Hala hade varit en självsäker, lysande, livlig, älskande mamma
till sina barn,
men kriget hade förändrat allt detta.
Hon hade överlevt bomber som fallit över hennes stad;
hon hade överlevt explosioner.
När stridsflygplan flög runt deras hus
och släppte bomber,
skrek hennes barn, livrädda för ljudet.
Hala tog desperat kuddar och täckte sina barns öron
för att blockera ljudet,
medan hon själv skrek.
När de kom till flyktinglägret
och hon visste att de äntligen var i någon slags säkerhet,
gick hon helt tillbaka till att bete sig som i sin egen barndom.
Hon stötte bort sin familj totalt -
sina barn, sin man.
Hala kunde helt enkelt inte hantera läget.
Detta är en föräldrakamp med ett väldigt svårt slut,
men tyvärr är det inte ovanligt.
De som upplever beväpnad konflikt och tvångsförflyttning
möter riktiga emotionella problem.
Och det är något vi alla kan relatera till.
Om du har varit med om en förödande tid i ditt liv,
om du har förlorat någon eller något som du verkligen bryr dig om,
hur skulle du fortsätta klara av allt?
Skulle du ändå kunna fortsätta ta hand om dig själv och din familj?
Givet att de första åren av ett barns liv är avgörande
för en hälsosam fysisk och emotionell utveckling,
och att 1,5 miljarder människor upplever beväpnad konflikt -
varav många nu kommer in i våra samhällen -
så kan vi inte blunda för
behoven hos de som upplever krig och flykt.
Vi måste prioritera dessa familjers behov -
både de som är förflyttas i sina länder och de som flyr över hela världen.
Dessa behov måste prioriteras av ickestatliga organisationer, politiker,
WHO, UNHCR och var och en av oss
i den funktion vi har i vårt samhälle.
När vi börjar uppfatta de individuella kamperna i en konflikt,
när vi börjar lägga märke till de invecklade uttrycken i deras ansikten,
börjar vi också se dem som människor.
Vi börjar se dessa familjers behov,
och de är riktiga mänskliga behov.
När dessa familjers behov prioriteras,
kommer ingripanden för barn under humana förhållanden
att prioritera och uppfatta familjens primära uppgift, att ta hand om barnen.
Familjers mentala hälsa ska höras klart och tydligt
på en global, internationell agenda.
Och barn löper mindre risk att hamna hos socialtjänsten
i omplaceringsländer
eftersom deras familjer har fått stöd tidigare.
Och vi kommer vara mer öppensinnade,
mer välkomnande, mer tröstande
och ha mer tillit till de som kommer in i våra samhällen.
Vi måste sluta kriga.
Vi måste bygga en värld där barn kan drömma om plan som släpper presenter,
inte bomber.
Tills vi avslutar beväpnade konflikter i världen,
kommer familjer fortsätta att tvångsförflyttas,
vilket gör barnen sårbara.
Men genom att förbättra stödet till föräldrar och vårdgivare,
kan det vara möjligt att försvaga länkarna mellan krig och psykologiska svårigheter
hos barn och deras familjer.
Tack.
(Applåder)