Būdamas penktoku
nusipirkau „DC Comics Presents“ 57-ąjį numerį,
radęs jį vietinėje knygų parduotuvėje,
ir ta knyga pakeitė mano gyvenimą.
Žodžių ir paveikslėlių kombinacija mane paveikė taip,
kaip dar niekas iki tol,
ir iš karto pamilau komiksų meną.
Tapau užkietėjusiu komiksų skaitytoju,
tačiau nesinešiau jų į mokyklą.
Nujaučiau, kad klasėje komiksams ne vieta.
Tėvams nepatiko šis mano pomėgis,
tad buvau įsitikinęs, jog jo nemėgs ir mokytojai.
Jie nesinaudojo komiksais pamokų metu,
grafiniai romanai nebuvo leidžiami tylaus skaitymo valandėlėse,
ir jais nebuvo prekiaujama kasmetinėje knygų mugėje.
Bet vis tiek skaičiau komiksus,
ir net pradėjau pats juos kurti.
Ilgainiui tapau pripažintu iliustratoriumi,
uždirbančiu iš komiksų piešimo ir rašymo.
Taip pat tapau mokytoju vidurinėje mokykloje.
Štai ši mokykla:
Bishop O'Dowd vidurinė mokykla Oklande, Kalifornijoje.
Mokiau šiek tiek matematikos ir dailės,
tačiau daugiausiai – informatikos.
Dirbau ten 17 metų.
Kai dar tik pradėjau dirbti,
mėginau pristatyti komiksus savo klasei.
Atsimenu, kaip visiems naujiems mokiniams sakydavau,
jog esu ir iliustratorius.
Sakiau ne dėl to, kad norėjau juos mokyti su komiksais –
tiesiog tikėjausi, kad tuomet jie manys, jog esu kietas.
(Juokas.)
Klydau.
Visa tai vyko 90-aisiais,
kai komiksai dar nebuvo gerai žinomi.
Mano mokiniai nemanė, kad esu kietas. Jiems aš atrodžiau keistuolis.
Dar blogiau – kai pradėdavome mokytis kažką sudėtingo,
jie blaškydavo mane klausimais apie komiksus.
Jie keldavo rankas ir klausdavo kažko panašaus į:
„Pone Yang, kaip manote, kas laimėtų kovoje,
Supermenas ar Halkas?“
(Juokas.)
Greitai supratau, kad mano mokytojo ir karikatūristo darbai yra nesietini.
Atrodė, kad ta nuojauta, kurią turėjau penktoje klasėje, buvo teisinga.
Pamokų metu komiksams vietos nebuvo.
Tačiau aš ir vėl klydau.
Kelis metus išdirbęs mokytoju,
pats pastebėjau komiksų, kaip mokymo priemonės, potencialą.
Vieną semestrą buvau paprašytas pavaduoti mokytoją Algebros 2 pamokai.
Pavaduoti reikėjo ilgam. Aš sutikau, tačiau buvo viena problema.
Tuo metu taip pat buvau ir mokyklos technologas.
Tai reiškė, kad kas 2-3 savaites
turėdavau praleisti vieną ar dvi šių Algebros 2 pamokų,
nes būdavau kitame kabinete ir padėdavau kitam mokytojui
įjungti ir vykdyti elektroninius pratimus.
Algebros 2 mokiniams tai buvo siaubinga.
Negana to, kad jie turėjo ilgalaikį pavaduojantį mokytoją,
jį taip pat reikėjo pavaduoti? To jau buvo per daug.
Norėdamas jiems suteikti bent kažką pastovaus,
pradėjau įrašinėti save, skaitantį paskaitas.
Perduodavau įrašus pavaduojančiam mokytojui, kad leistų peržiūrėti mokiniams.
Stengiausi, kad tie įrašai būtų kuo įdomesni.
Net panaudodavau efektus,
pavyzdžiui, išsprendęs uždavinį lentoje,
suplodavau rankomis
ir lenta magiškai tapdavo švaria.
(Juokas.)
Maniau, kad atrodė neblogai.
Buvau įsitikinęs, kad mokiniams tai patiks,
tačiau klydau.
(Juokas.)
Tos vaizdo paskaitos buvo katastrofiškos.
Priėję prie manęs, mokiniai sakydavo,
„Pone Yang, paprastai esate nuobodus,
tačiau vaizdo įrašuose jūs tiesiog nepakenčiamas.“
(Juokas.)
Beviltiškai stengdamasis vėl juos sudominti, pradėjau vaizduoti šias pamokas komiksuose.
Jie buvo greiti ir improvizuoti –
Su markeriu piešdavau vieną paveikslėlį po kito,
tuo pačiu metu galvodamas, ką noriu jais pasakyti.
Tokių komiksų-pamokų ilgis buvo
apie 4-6 puslapiai.
Pavaduojantis mokytojas šių komiksų kopijas perduodavo mokiniams.
Mano nuostabai,
šie komiksai buvo labai sėkmingi.
Mokiniai prašydavo, kad duočiau juos,
net kai būdavau pamokoje.
Atrodė, kad jiems labiau patikau kaip personažas.
(Juokas.)
Nustebau, nes mano mokiniai buvo tos kartos,
kuri užaugo, žiūrėdama į ekranus,
todėl maniau, kad jiems bus lengviau mokytis žiūrint į ekraną,
o ne į popieriaus lapą.
Tačiau išgirdęs jų nuomonę,
kodėl jiems šie komiksai taip patiko,
pradėjau suprasti edukacinį komiksų potencialą.
Pirmiausia: kitaip nei matematikos vadovėliai,
komiksai moko vizualiai.
Jaunoji karta auga vaizdo kultūroje,
todėl jie lengviau įsisavina taip pateiktą informaciją.
Tačiau kitaip, nei kitas vaizdines priemones,
tokias, kaip filmai, televizija, animacija ar vaizdo įrašai,
komiksus aš laikau pastoviais.
Komikse praeitis, dabartis ir ateitis yra šalia viena kitos tame pačiame lape.
Tai reiškia, kad perduodamos informacijos kiekis
yra valdomas paties skaitytojo.
Kai mokinys kažko nesupranta,
jis gali perskaityti tą vietą iš naujo jam tinkamu greičiu.
Atrodė, kad daviau jiems pultelį informacijai valdyti.
To negalima pasakyti apie paskaitas vaizdo įrašuose,
taip pat ir paskaitas, kurias skaitau būdamas kabinete.
Kalbėdamas, informaciją perteikiu tokiu greičiu, kokiu pats noriu.
Todėl kai kuriems mokiniams ir tam tikrai informacijai pateikti,
dėl savo vizualios prigimties ir pastovumo,
komiksai yra nepamainomas mokymosi įrankis.
Tuo metu, kai mokiau šią Algebros 2 klasę,
taip pat studijavau edukologijos magistro studijose Cal State East Bay.
Mano patirtis su šiomis komiksų pamokomis buvo tokia įdomi,
kad nusprendžiau, jog mano baigiamasis darbas bus apie komiksus.
Norėjau suprasti, kodėl per visą šalies istoriją
amerikiečiai mokytojai taip nenorėjo naudoti komiksų pamokų metu.
Ir štai, ką atradau.
Komiksai plačiai paplitusia medija tapo 1940-aisiais:
kas mėnesį buvo parduodamos milijonai kopijų,
todėl jie atkreipė tuometinių švietėjų dėmesį.
Dauguma pažangių mokytojų ėmė naudoti komiksus pamokose,
stebėdami šių naudą.
1944-aisiais „Journal of Educational Sociology“
šiai temai skyrė visą žurnalo numerį.
Požiūris į komiksus atrodė vis palankesnis.
Mokytojai ėmė prisitaikyti prie šių naujovių.
Tačiau staiga atsiranda šis vyrukas.
Tai – vaikų psichologas dr. Fredric Wertham.
1954-aisiais jis išleido knygą „Seduction of the Innocent“,
kurioje jis teigia, kad komiksai skatina nepilnamečių nusikalstamumą.
(Juokas.)
Jis buvo neteisus.
Iš tiesų dr. Wertham buvo visai neblogas žmogus.
Jis ilgą laiką dirbo su nepilnamečiais nusikaltėliais
ir pastebėjo, kad dauguma jų skaitė komiksus.
Tačiau jis pamiršo tai, jog 1940-aisiais ir 50-aisiais
beveik visi vaikai Amerikoje skaitė komiksus.
Dr. Wertham argumentai buvo abejotini,
tačiau jo knyga paskatino Jungtinių Valstijų Senatą
detaliau panagrinėti,
ar komiksai iš tiesų skatina vaikų nusikalstamumą.
Šie tyrimai tęsėsi beveik du mėnesius.
Jie nedavė aiškių rezultatų, tačiau padarė didžiulę žalą
komiksų reputacijai Amerikoje.
Įtakingi Amerikos švietėjai atsitraukė,
ir ši situacija nesikeitė kelis dešimtmečius.
Tik 1970-aisiais
keli drąsūs mokytojai pamėgino vėl naudoti komiksus.
Ir tik visai neseniai –
galbūt pastarąjį dešimtmetį –
komiksai vėl buvo pripažinti
amerikiečių mokytojų.
Komiksai ir grafinės novelės pagaliau grįžta
atgal į Amerikos mokyklas –
net ir į Bishop O' Dowd, kurioje aš anksčiau dėsčiau.
Vienas iš mano buvusių bendradarbių, ponas Smith,
naudoja Scott McCloud'o „Understanding Comics“
savo literatūros ir kino pamokose, nes ši knyga jo mokiniams suteikia
kalbą, kuria yra nagrinėjamas ryšys tarp teksto ir vaizdo.
Mokytojas Burns kasmet savo mokiniams skiria komikso-esė užduotį.
Jis prašo, kad šie prozos kūrinį atpasakotų paveikslėliais,
taip skatindamas nagrinėti
ne tik pasakojimą,
bet ir tai, kaip jis pasakojamas.
O mokytoja Murrock naudoja mano komiksą „American Born Chinese“
savo Anglų kalbos 1 pamokose.
Jai grafiniai romanai
padeda įvykdyti Bendrojo mokymo standarto reikalavimus.
Šiame standarte teigiama, jog mokiniai turi gebėti analizuoti,
kaip vaizdinės priemonės padeda suprasti teksto prasmę, nuotaiką ir grožį.
Bibliotekininkė Counts yra surinkusi įspūdingą
grafinių romanų kolekciją mokyklai.
Counts ir jos kolegos bibliotekininkai
tikrai ištikimai gina ir skatina komiksų skaitymą
jau nuo ankstyvųjų 80-ųjų, kai mokyklos bibliotekos žurnalo straipsnyje
buvo teigiama, kad vien dėl komiksų buvimo bibliotekoje
jos lankytojų srautas padidėjo 80%,
o kitokio žanro knygų cirkuliacija padidėjo
maždaug 30%.
Įkvėpti šio atgimusio amerikiečių švietėjų susidomėjimo,
Amerikos iliustratoriai dabar išleidžia daugiau išskirtinai mokomojo pobūdžio kūrinių
mokiniams, nei bet kada anksčiau.
Daugelyje jų aptariami kalbotyros klausimai,
tačiau vis daugiau grafinių novelių
yra skiriama matematikai ir mokslui.
Mokomieji komiksai yra lyg nežinoma teritorija,
kuri laukia, kada bus atrasta.
Amerika pagaliau pradeda suvokti,
kad komiksai neskatina vaikų nusikalstamumo.
(Juokas.)
Jiems tikrai yra vietos ant kiekvieno mokytojo darbo stalo.
Nėra jokios priežasties neleisti komiksams ir grafinėms novelėms
mokyti jaunimo.
Jie moko vizualiai
ir leidžia mokiniams valdyti informaciją.
Jų edukacinis potencialas laukia,
kol bus panaudotas
tokių kūrybingų žmonių, kaip jūs.
Ačiū.
(Plojimai.)