Mikor ötödikes voltam,
megvettem a DC Comics képregénysorozat 57. számát,
amit a helyi könyvesbolt forgóállványán találtam.
Ez a képregény megváltoztatta az életem.
A képek és a szöveg együttese elindított valamit a fejemben,
ami sosem történt még velem azelőtt.
Azonnal beleszerelmesedtem a képregényműfajba.
Innentől szenvedélyesen faltam a képregényeket,
de sosem vittem őket az iskolába.
Ösztönösen éreztem, hogy a képregény nem való az osztályterembe.
A szüleim határozottan nem voltak tőle elragadtatva,
és biztos voltam benne, hogy a tanáraim sem lesznek.
Sosem láttam, hogy ilyesmiből tanítottak volna.
Csendes olvasáskor sem olvashattunk képregényt vagy képes regényt.
Az éves könyvvásáron sem lehetett ilyesmit kapni.
Ettől függetlenül én továbbra is olvastam őket.
Még a képregénykészítésbe is belevágtam.
Végül képregényrajzoló lettem.
Abból élek, hogy képregényeket írok és rajzolok.
De dolgoztam középiskolai tanárként is.
Ez volt az iskolám:
az O'Dowd Püspök Középiskola, Oaklandben, Kalifornia államban.
Tanítottam matematikát és rajzot,
de főleg informatikát.
17 évig dolgoztam ott.
Kezdő tanárként próbálkoztam azzal,
hogy beviszem a képregényt az óráimra.
Emlékszem, hogy az első órán minden osztályomban elmondtam,
hogy képregényrajzolóként is dolgozom.
Nem igazán azért, mert képregényből akartam volna tanítani.
Abban reménykedtem inkább, hogy ettől majd menőnek tartanak majd.
(Nevetés)
Tévedtem.
Mindez a 90-es években történt,
amikor a képregénynek nem volt még akkora kultusza, mint ma.
A diákjaim egyáltalán nem tartottak menőnek, inkább kicsit lököttnek.
A legrosszabb az volt, hogy mikor komolyra fordultak az órán a dolgok,
képregényekkel akarták elterelni a figyelmem.
Feltették a kezüket, és olyanokat kérdeztek, hogy:
"Mr. Yang, ön szerint ki nyerne?
Superman vagy Hulk?"
(Nevetés)
Gyorsan rájöttem, hogy el kell választanom a tanítást és a képregényrajzolást.
Úgy tűnt, hogy az, amit ötödikben megéreztem, bejött.
A képregény nem való az osztályterembe.
De ebben is tévedtem.
Néhány éve tanítottam már,
mikor elsőkézből tapasztaltam meg a képregények hasznát az oktatásban.
Megkértek, hogy helyettesítsek egy algebra 2 csoportban.
Tartós helyettesítés volt. Elvállaltam, de volt egy kis gond.
Akkoriban én voltam az iskola oktatástechnológusa is.
Ez pedig azt jelentette, hogy néhány hetenként
egy-két órát nem tudtam megtartani,
mert egy másik osztályban segítettem az ott tanító tanárnak
valamilyen számítógépes tevékenységben.
Azoknak, akik ebbe az algebra csoportba jártak, ez rettenetes volt.
Az, hogy tartós helyettesítés van, már önmagában borzasztó,
de ha a helyettest is helyettesíteni kell, annál nincs rosszabb.
Hogy a diákjaimnak valamiféle állandóságot biztosítsak,
videóra vettem az óráim.
A videókat átadtam a helyettesemnek, hogy játssza le a diákoknak.
Próbáltam ezeket a videókat a lehető legérdekesebben elkészíteni.
Még néhány különleges effektet is tettem bele.
Például, mikor megoldottam egy példát a táblánál,
tapsoltam,
és a tábla varázslatos módon letörölte magát.
(Nevetés)
Nekem ez nagyon tetszett.
Eléggé biztos voltam benne, hogy a diákjaim is imádni fogják,
de tévedtem.
(Nevetés)
A videós órák katasztrofálisak voltak.
Odajöttek hozzám a diákok, és ilyeneket mondtak:
"Mr. Yang, eddig azt hittük, hogy unalmas órákat tart,
de a videók egyszerűen elviselhetetlenek."
(Nevetés)
Végső kétségbeesésemben, elkezdtem képregényként megrajzolni az anyagot.
Gyorsan dolgoztam, nem sokat tervezgettem.
Csak fogtam egy ceruzát, és rajzoltam egyik képet a másik után.
Menet közben találtam ki, hogy mivel akarom folytatni.
Egy-egy képregényes anyag
körülbelül négy-hat oldal lett.
Ezeket lefénymásoltam, és odaadtam a helyettesnek, hogy adja ki a diákoknak.
Legnagyobb meglepetésemre,
a képregények óriási sikert arattak.
A diákjaim megkértek, hogy akkor is készítsek ilyet,
ha történetesen én tartottam az órát.
Úgy tűnt, képregényben jobban bejövök nekik, mint a valóságban.
(Nevetés)
Ez meglepett, mert a diákjaim egy olyan generációhoz tartoznak,
akik képernyő előtt nőttek fel.
Ezért is voltam biztos abban, hogy szívesebben tanulnak képernyő előtt,
mint mondjuk papírból.
Mikor megkérdeztem őket,
mi tetszik nekik annyira ezekben a képregényekben,
akkor kezdtem megérteni a képregény jelentőségét az oktatásban.
Először is, a matekkönyvvel ellentétben
a képregények képszerűen mutatták be az anyagot.
A mai diákok egy vizuális kultúrában nőnek fel.
Ahhoz vannak szokva, hogy így dolgozzák fel az információt.
Más képes történet-megjelenítési formákkal ellentétben,
legyen az film, tévé, rajzfilm vagy videó,
a képregény állandó.
A képregényben minden ott van együtt, egy oldalon: a múlt, a jelen és a jövő.
Ez pedig azt jelenti, hogy az információáramlás szempontjából
minden az olvasó kezében van.
Mikor a tanítványaim nem értettek valamit a képregényes anyagból,
újraolvashatták az adott részt: olyan gyorsan vagy lassan, ahogy akarták.
Olyan volt ez, mintha távirányítót adtam volna nekik az információhoz.
Ugyanez nem volt elmondható a videós órákról,
de azokról sem, amiket én tartottam.
Az ismereteket szóban olyan lassan vagy gyorsan adom át, ahogy én akarom.
Bizonyos tanulók számára tehát bizonyos információk szempontjából
a képregény, vizuális természeténél és állandóságnál fogva,
hihetetlenül hatékony oktatási eszköz.
Mikor az említett algebra csoportot tanítottam,
épp a kaliforniai East Bay Egyetem mestreképzésére jártam pedagógiából.
Annyira lenyűgözött az élmény, ami a képregényes órákkal kapcsolatban ért,
hogy úgy döntöttem, záródolgozatomban a képregénnyel fogok foglalkozni.
Annak akartam utánajárni, hogy az amerikai tanárok
miért nem használták soha szívesen a képregényt a tanórákon.
Erre jutottam:
a képregény az 1940-es években lett széles körben elérhető.
Több millió példányt adtak el havonta.
Erre már akkor is felfigyeltek a tanárok.
Több újító szellemű pedagógus be is vitte a képregényt az óráira
kísérleti jelleggel.
1944-ben az "Oktatásszociológiai Szemle" című lap
egy teljes számot szentelt ennek a témakörnek.
Úgy tűnt, jól halad az ügy.
A tanárok kezdtek rákapni,
de ekkor megjelent ez a fickó:
Dr Fredric Wertham, gyermekpszichológus,
aki 1954-ben "Az ártatlanok elcsábítása" című könyvében arról írt,
hogy a képregény fiatalkori bűnözéshez vezet.
(Nevetés)
Tévedett.
Dr. Wertham azonban meglehetősen megbízható fickó volt,
aki karrierje nagy részében fiatalkorú bűnözőkkel foglalkozott.
Munkája során figyelt fel arra, hogy legtöbb páciense képregényeket olvas.
Dr. Wertham átsiklott azonban a tényen, hogy az 1940-es és 50-es években
szinte minden amerikai gyerek képregényt olvasott.
Bár Dr. Wertham meglehetősen kétes érvekkel támasztotta alá az elméletét,
a könyv mégis elég okot szolgáltatott az Egyesült Államok Szenátusának ahhoz,
hogy egy sor meghallgatást rendeljen el annak kiderítésére, hogy a képregény
valóban szerepet játszik-e a fiatalkori bűnözés kialakulásában.
A meghallgatások több mint két hónapig tartottak,
és bár eredménytelenül záródtak, addigra hatalmas kárt okoztak
a képregényműfaj számára az amerikai közvéleményben.
Ezek után neves amerikai pedagógusok is kihátráltak az ügy mögül,
és évtizedekig távol is maradtak.
Csak az 1970-es évek végén
kezdett néhány vállalkozó szellem visszatérni,
és szinte egészen a közelmúltig,
körülbelül az előző évtizedig,
a képregény nem is volt széles körben elfogadott
az amerikai pedagógusok között.
A képregények és a grafikus regények azonban,
végre újra megjelentek a tanórákon.
Igaz ez az O'Down Püspök iskolára is, ahol tanítottam.
Mr. Smith, egy régi kollégám,
Scott McCloud "A képregény felfedezése" című munkáját használja
irodalom és filmesztétika óráin. A könyv szolgáltatja azt a nyelvi keretet.
ami lehetővé teszi, hogy megvitassák a szavak és a képek kapcsolatát.
Mr. Burns minden évben ad ki képregénykészítést feladatként.
A diákoknak képregény formában kell feldolgozniuk egy regényt.
Mr. Burns utasításai alapján alaposan át kell gondolniuk
nemcsak a történetet,
de azt is, hogy hogyan mesélik azt el.
Ms. Murrock az én "Egy Amerikában született kínai" című könyvemből dolgozik
az angol 1 csoportjával.
Számára a grafikus regény
tökéletesen illeszkedik a nemzeti alaptantervhez,
amely szerint a diákoknak tudniuk kell elemezni, hogy a képi elemek
hogyan egészítik ki egy mű jelentését, hangvételét és szépségét.
Ms. Counts csinos kis képregény gyűjteményt állított össze
az O'Down Püspök iskolai könyvtár számára.
Ma már Ms. Counts más könyvtáros kollégáival egyetemben
lelkes támogatója a képregény műfajnak.
Az 1980-as években egy iskolai könyvtári szaklap egyik cikke
arról írt, hogy a képregények puszta jelenléte a könyvtárban
több mint 80%-kal növelte a látogatottságot,
és a nem képregény jellegű kiadványok kölcsönzést is
30%-kal emelte.
Azóta, hogy az amerikai tanárok ismét érdeklődést mutatnak a téma iránt,
a képregényrajzolók is több oktatási célú tartalmat készítenek
a gyerekeknek az óvodától egészen az érettségiig.
Ezen anyagok többségét az irodalmi és nyelvi órákon használják,
de egyre több képregény és grafikus regény
készül matematikai és természettudományos témakörben is.
A reál tárgyakra épülő képregény és grafikus regény
egyelőre még felfedezésre váró, nem kiaknázott terület.
Amerika lassan ráébred arra,
hogy a képregény nem vezet fiatalkori bűnözéshez.
(Nevetés)
Viszont része lehet minden tanár eszköztárának.
Nincs ok, amiért ne használhatnánk képregényt vagy grafikus regényt
az óvodákban vagy az általános- és középiskolákban.
A képregény képszerűen oktat.
A gyerekek saját kezükbe vehetik az irányítást.
Minden megvan benne, ami segítheti a tanulást,
csak ki kell aknázni.
A feladat kreatív emberekre vár, olyanokra, mint önök.
Köszönöm.
(Taps)