Kada sam bio u 5. razredu,
kupio sam izdanje "DC Comics predstavlja #57"
s vrtećeg stalka u lokalnoj knjižari
i taj strip mi je promijenio život.
Zbog spoja riječi i slika, u mojoj se glavi dogodilo nešto
što se nikad prije nije dogodilo
i odmah sam se zaljubio u stripove.
Počeo sam proždrljivo čitati stripove,
ali nikada ih nisam nosio u školu.
Instinktivno sam znao da stripovima nije mjesto u učionici.
Moji roditelji to nisu podržavali
i bio sam siguran da neće ni moji profesori.
Ne koriste ih za poučavanje,
stripovi i grafički romani nikada nisu bili dopušteni kao štivo za čitanje
i nikada se nisu prodavali na godišnjem sajmu knjiga.
Unatoč tome, nastavio sam čitati stripove,
a čak sam ih počeo i izrađivati.
Postao sam objavljivani crtač karikatura,
pisanjem i crtanjem stripova zarađujući za život.
Postao sam i profesor u srednjoj školi.
Evo gdje sam predavao:
Srednja škola Bishop O'Dowd u Oaklandu, Kalifornija.
Predavao sam malo matematike i malo likovnog,
ali najviše informatiku
i radio sam tamo 17 godina.
Kada sam tek postao profesor,
pokušao sam donijeti stripove na sat.
Sjećam se da sam prvog dana svim učenicima govorio
da sam također i karikaturist.
Nisam ih mislio podučavati pomoću stripova,
samo sam se nadao da će zbog stripova misliti da sam kul.
(Smijeh)
Bio sam u krivu.
To su bile 90-te
i stripovi nisu imali takav kulturni pečat kakav imaju danas.
Moji učenici nisu mislili da sam kul. Mislili su da sam nekakav šmokljan.
Još gore, kada bi došlo do problema na satu,
koristili su stripove kako bi mi odvukli pažnju.
Digli bi ruke i pitali me nešto poput,
"G. Yang, što mislite tko bi pobijedio,
Superman ili Hulk?"
(Smijeh)
Brzo sam shvatio da moram odvojiti predavanje i stripove.
Izgleda da su moji instinkti u 5. razredu bili točni.
Stripovima nije mjesto u učionici.
No, opet, bio sam u krivu.
Nakon nekoliko godina predavanja,
iz prve ruke sam naučio obrazovni potencijal stripova.
Jedno polugodište morao sam mijenjati kolegu iz matematike.
Trebala je to biti dugotrajna zamjena na koju sam pristao, ali postojao je problem.
U to vrijeme bio sam i školski edukator za tehnologiju,
što znači da sam svakih nekoliko tjedana
morao propustiti sat ili dva tih sati matematike,
jer sam u drugoj učionici pomagao nekom profesoru
u odrađivanju aktivnosti na računalu.
To je bilo grozno za učenike na satima matematike.
Dovoljno je grozno što imaju zamjenu,
ali imati zamjenu za zamjenu? To je najgora stvar.
Kako bih učenicima dao osjećaj kontinuiteta,
počeo sam se snimati kako predajem.
Zatim bih te snimke dao svojoj zamjeni da ih pusti učenicima.
Pokušao sam te snimke učiniti što zanimljivijima.
Čak sam dodao i male specijalne efekte.
Primjerice, nakon što riješim problem na ploči,
pljesnuo bih rukama
i ploča bi se sama obrisala.
(Smijeh)
Mislio sam da je to super.
Bio sam prilično siguran da će se to učenicima svidjeti,
ali bio sam u krivu.
(Smijeh)
Te snimke predavanja bile su katastrofa.
Učenici bi mi prilazili i govorili,
"G. Yang, mislili smo da ste dosadni uživo,
ali na snimkama ste nepodnošljivi."
(Smijeh)
U očajničkom drugom pokušaju, počeo sam predavanja crtati kao stripove.
Radio bih to jako brzo i bez previše planiranja.
Uzeo bih flomaster, crtao sliku za slikom,
u hodu odlučujući što želim.
Ta predavanja u stripu imala bi
između četiri i šest stranica,
kopirao bih ih i dao svojoj zamjeni da podijeli mojim učenicima.
Na moje veliko iznenađenje,
ta predavanja u stripu bila su pun pogodak.
Učenici bi me tražili da ih crtam
čak i kada sam bio na nastavi.
Kao da su me više voljeli u stripu nego u stvarnosti.
(Smijeh)
Iznenadilo me jer su moji učenici generacija
koja je odrasla pred zaslonima
pa sam mislio da će im se više sviđati učenje preko zaslona
nego s papira.
No, kada sam s učenicima razgovarao
o tome zašto toliko vole ta predavanja u stripu,
počeo sam shvaćati obrazovni potencijal stripova.
Prvo, za razliku od udžbenika iz matematike,
uz stripove su učili vizualno.
Naši učenici odrasli su u vizualnoj kulturi
i naviknuti su tako primati nove informacije.
No, za razliku od ostalih vizualnih priča,
poput filma, televizije, animacije ili videa,
stripovi su nešto što ja zovem trajnim.
U stripu, prošlost, sadašnjost i budućnost nalaze se zajedno na istoj stranici.
Znači da je brzina protoka informacija
u rukama čitatelja.
Kada učenici ne bi nešto razumjeli u mojim predavanjima u stripu,
mogli su opet pročitati taj dio željenom brzinom.
Kao da sam im dao daljinski upravljač za upravljanje informacijama.
To nije vrijedilo za snimke mojih predavanja,
čak ni za moja predavanja uživo.
Kada govorim, dijelim informacije brzinom kojom ja to želim.
Dakle, za neke učenike i neke vrste informacija,
ove dvije karakteristike stripa, vizualnost i trajnost,
čine ga nevjerojatno moćnim obrazovnim pomagalom.
Kada sam podučavao matematiku,
radio sam i diplomski rad iz obrazovanja na sveučilištu Cal State East Bay.
Toliko me očaralo to iskustvo predavanja u obliku stripa,
da sam odlučio pisati o stripovima u svom diplomskom radu.
Želio sam otkriti zašto su američki profesori
povijesno toliko neskloni upotrebi stripova u učionicama.
Evo što sam otkrio.
Stripovi su 1940-ih postali masovni medij,
kada su se mjesečno prodavali milijuni primjeraka
i tadašnji profesori su to primijetili.
Oni inovativniji počeli su uvoditi stripove u učionice
u svrhu eksperimentiranja.
1944. godine, "Časopis o obrazovnoj sociologiji"
čak je jedan cijeli broj posvetio toj temi.
Činilo se da dolazi do napretka.
Profesori su počeli shvaćati.
No, onda se pojavio ovaj tip.
Ovo je dječji psiholog Dr. Frederic Wertham,
koji je 1954. napisao knjigu pod nazivom "Zavođenje nevinih",
u kojoj govori da stripovi uzrokuju delinkvenciju kod maloljetnika.
(Smijeh)
Bio je u krivu.
Dr. Wertham je, zapravo, bio prilično dobar tip.
Većinu karijere radio je s maloljetnim delinkventima
i u tom radu primijetio je da većina njegovih klijenata čita stripove.
Ono što dr. Wertham nije shvatio, bilo je da je u 40-ima i 50-ima
skoro svako dijete u Americi čitalo stripove.
Dr. Wertham je prilično nejasno dokazao svoju tvrdnju,
no njegova knjiga potaknula je Senat SAD-a
da održi nekoliko saslušanja
kako bi vidjeli utječu li stripovi doista na delinkventnost maloljetnika.
Ta saslušanja trajala su gotovo 2 mjeseca.
Završila su neodređeno, ali su nanijela ogromnu štetu
reputaciji stripova u očima američke javnosti.
Nakon toga su se povukli svi američki profesori koji su držali do sebe
i desetljećima se držali podalje.
Tek je 1970-ih
nekoliko hrabrih duša počelo raditi na povratku stripova.
I zapravo su tek od nedavno,
možda u zadnjem desetljeću,
stripovi šire prihvaćeni
među američkim profesorima.
Stripovi i grafički romani konačno se vraćaju
u američke učionice,
a to se događa i u školi Bishop O'Dowd gdje sam prije predavao.
G. Smith, jedan moj bivši kolega,
koristi knjigu Scotta McClouda "Razumijevanje stripova"
na satu književnosti i filma, jer knjiga učenicima daje
jezik pomoću kojeg mogu raspravljati o vezi između riječi i slika.
G. Burns svake godine učenicima zadaje esej o stripovima.
Tražeći od učenika da prozno djelo obrade koristeći slike,
g. Burns traži od njih da duboko razmisle
ne samo o priči,
nego i o načinu na koji je priča ispričana.
A gđa. Murrock koristi moju knjigu "Američki Kinez"
na svom satu engleskog.
Za nju su grafički romani
odličan način da se ispuni Osnovni standard.
Osnovni standard kaže da učenici moraju znati analizirati
kako vizualni elementi doprinose značenju, tonu i ljepoti teksta.
U knjižnici je gđa. Counts napravila prilično impresivnu
zbirku grafičkih romana za školu Bishop O'Dowd.
Gđa. Counts i njezini kolege u knjižnici
bili su, zapravo, prvi zagovornici stripova,
još od ranih 80-ih godina, kada je jedan članak u školskim novinama
iznio podatak da je sama prisutnost grafičkih romana u knjižnici
povećala promet knjižnice za oko 80%
te posudbu ne-stripovske građe
za oko 30%.
Potaknuti ovim obnovljenim interesom američkih profesora,
američki karikaturisti, sada više nego kada prije,
stvaraju obrazovne sadržaje za škole.
Većina je usmjerena na jezike,
ali sve više stripova i grafičkih romana
počinje se baviti matematikom i znanošću.
STEM stripovi i grafički romani su, zapravo, neistraženi teritorij
koji čeka da bude otkriven.
Amerika konačno prihvaća činjenicu
da stripovi ne uzrokuju maloljetničku delinkvenciju.
(Smijeh)
Da im je stvarno mjesto među nastavnim materijalima.
Nema opravdanog razloga da se stripovi i grafički romani
ne uvedu u sustav školskog obrazovanja.
Poučavaju vizualno,
daju našim učenicima daljinski upravljač.
Obrazovni potencijal postoji
i čeka da ga iskoriste
kreativni ljudi poput vas.
Hvala vam.
(Pljesak)