Just nu,
under ett skimrande blått hav,
har miljoner av fiskar sex.
(Hurrarop)
Och sättet de gör det på och strategierna de använder
ser inte alls ut som det vi ser på land.
Till exempel papegojfisken.
Inom denna art föds alla fiskar som honor,
och de ser ut så här.
Senare i livet,
kan hon utvecklas till en hane och så ser hon ut så här.
Men det är inte bara ett spektakulärt klädombyte.
Hennes kropp kan dra tillbaka äggstockarna och växa testiklar i deras ställe.
På bara några veckor,
går hon från att göra ägg till att producera sperma.
Det är ganska imponerande,
och i oceanen är det också ganska vanligt.
Jag slår vad om att alla ni någon gång har ätit en fisk- eller skaldjursrätt
som innehöll en individ som började livet med ett kön
och sedan förändrats till ett annat.
Ostron?
Havsabborre?
Räkor?
Jag ser några som håller med.
Men inte all fisk som byter kön börjar som honor.
De där clownfiskarna vi känner igen från "Hitta Nemo"?
De föds alla som hanar.
Så i verkligheten,
när Nemos mamma dog,
skulle Nemos pappa Marlin, ändrats till Marlene...
(Skratt)
och Nemo skulle troligen ha parat sig med sin pappa, nu mamma.
(Skratt)
Ni kan se varför --
(Skratt)
Precis.
Ni kan se varför Pixar
tog sig lite kreativ frihet gällande handlingen, va?
(Skratt)
Så könsbyte i havet kan hända åt båda hållen
och ibland fram och tillbaka,
och det är bara en av de många fantastiska strategier djur använder
för att föröka sig i havet.
Och tro mig när jag säger
att det är en av de minst förvånande.
Sex i havet är fascinerande,
och det är också jätteviktigt,
och inte bara för nördiga marinbiologer som jag
som är besatta av att förstå dessa salta affärer.
Det är viktigt för oss alla.
Idag är vi beroende av vildfångad fisk
för att ge mat till över två biljoner människor
på vår planet.
Vi behöver miljoner av ostron och koraller för att bygga de stora reven
som skyddar vår kustlinjer från stigande hav och stormar.
Vi är beroende av mediciner som hittas i havsdjur för att bekämpa cancer
och andra sjukdomar.
Och för många av oss
är mångfalden och skönheten i havet dit vi vänder oss för återhämtning
och avslappnande och vårt kulturarv.
För att vi ska kunna fortsätta dra nytta av överflödet
som havslivet ger oss,
måste dagens fisk och koraller och räkor
kunna göra fisk och räkor och koraller för morgondagen.
För att göra det, måste de ha massor och massor av sex.
Och tills nyligen,
visste vi inte riktigt hur sex i havet gick till.
Det är ganska svårt att studera.
Men tack vare ny vetenskap och teknik
vet vi nu så mycket mer än för bara några år sedan,
och de nya upptäckterna visar två saker.
För det första är sex i havet riktigt läckert.
För det andra så vållar våra handlingar förstörelse för allas sexliv,
från räka till lax.
Jag vet. Det kan vara svårt att tro.
Idag tänkte jag dela med mig av detaljer av hur djur gör det i djupet,
hur vi kanske stör dessa intima möten
och vad vi kan göra för att ändra på det.
Så, kommer ni ihåg de könsbytande fiskarna?
På många platser på jorden,
har vi regler kring fiske som bestämmer en minsta storlek för fångst.
Fiskare får inte ta små fiskar som byte.
Detta tillåter fiskbebisar att växa och föröka sig innan de fångas.
Det är en bra sak.
Så fiskare jagar de största fiskarna.
Men för pappegojfisken, till exempel, eller vilken könsbytare som helst,
betyder att jaga de största fiskarna att de utplånar alla hanar.
Det gör det svårt för en honfisk
att hitta någon att para sig med
eller så tvingar det henne att byta kön tidigare,
vid en mindre storlek.
Båda de här sakerna kan resultera i färre fiskbebisar framöver.
För att vi ska kunna ta hand om dessa arter ordentligt,
behöver vi veta om de ändrar kön,
hur och när.
Bara då kan vi skapa regler som stöttar dessa sexuella strategier,
som att till ha en maxgräns för storlek likaväl som en minsta.
Utmaningen är inte att vi inte kan skapa, dessa sexvänliga lösningar.
Utmaningen är att veta vilka lösningar som gäller vilka arter,
för till och med djur vi känner väl
överraskar oss när det gäller deras sexliv.
Till exempel amerikansk hummer.
De ser inte så romantiska ut,
eller speciellt kinky.
De är båda två.
(Skratt)
Under parningssäsongen.
vill honhumrarna para sig med de största, farligaste hanarna,
men de här grabbarna är aggressiva,
och de attacker varje hummer som närmar sig, hane eller hona.
Samtidigt är den bästa tiden för henne att para sig med hannen
precis efter hon har ömsat,
när hon har tappat sitt hårda skal.
Så hon måste närma sig den här arga killen när hon är som mest sårbar.
Vad ska en tjej göra?
Hennes svar?
Spreja honom i ansikted flera gånger med sitt urin.
(Skratt)
Under ytan, är urin en stark kärleksdryck.
Lämpligt nog sitter hummerns urinblåsa precis ovanför deras hjärnor,
och de har två munstycken under sina ögonstjälkar
ur vilka de kan skjuta sitt urin framåt.
Så, honan närmar sig hanens bo
och när han stormar ut släpper hon ut en stråle urin
och drar därifrån snabbt som attan.
Endast några dagar av denna dagliga dos
är vad som krävs för hennes doft att ha en förändrande effekt.
Hanen går från en aggressiv till en varsam älskare.
Vid veckans slut, bjuder han in henne till sitt bo.
Efter det är sexet enkelt.
Så hur avbryter vi denna perversa uppvaktning?
Jo, honans urin bär på en viktig kemisk signal
som fungerar eftersom den kan röra sig igenom havsvattnet
och humrar har en luktmottagare
som kan upptäcka och ta emot meddelandet.
Klimatförändringar gör våra hav surare.
Det är ett resultatet av för mycket koldioxid som hamnar i havsvattnet.
Den förändrade kemin skulle kunna förvränga det meddelandet,
eller så skulle det kunna skada hummerns luktmottagare.
Föroreningar från land kan ha liknande inverkan.
Föreställ er bara konsekvenserna för honan
om kärleksdrycken skulle misslyckas.
Det är denna sorts subtila men betydelsefulla påverkan vi har
på de marina kärleksliven.
Och detta är en art vi känner väl:
Humrar bor nära stranden i grunt vatten.
Dyk djupare, och sexet blir märkligare.
En marulksart lever på ungefär 900 meters djup,
där vattnet är kolsvart,
och hanarna föds utan förmåga att hitta mat själva.
För att överleva, måste han hitta en hona.
Under tiden släpper honan,
som är tio gånger större,
tio gånger,
ut ett starkt feromon med vilket hon lockar hanar till sig.
Så den här lilla hanen simmar genom mörka vatten
och doftar sig till en hona,
och när han hittar henne,
ger han henne ett sugmärke.
Och det är nu det blir riktigt konstigt.
Sugmärket utlöser en kemisk reaktion
genom vilken hans käkben börjar lösas upp.
Hanens ansikte smälter in i hennes hull,
och deras kroppar börjar smälta samman.
Deras cirkulationssystem tvinnas ihop,
och hans inre organ löses upp,
förutom hans testiklar.
(Skratt)
Hans testiklar mognar och börjar producera sperma.
I slutändan sitter han i prinicp permanent fast
som en tillgänglig spermafabrik för honan.
(Skratt)
Det är ett väldigt effektivt system,
men detta är inte den slags parningsstrategi
som vi ser på en farm, eller hur?
Jag menar, det är konstigt. Det är riktigt märkligt.
Men om vi inte vet om att dessa sorters strategier finns
eller hur de fungerar
så kan vi inte veta vilken påverkan vi kan ha, till och med i havsdjupen.
För bara tre år sedan,
upptäckte vi en ny art av djuphavsbläckfisk
där honan lägger sina ägg på svampar som sitter fast på stenar
som finns på fyra kilometers djup.
Klipporna innehåller sällsynta mineraler
och just nu finns företag som bygger schaktningsmaskiner
som kan utvinna dessa stenar från havsbotten.
Men schaktningsmaskinerna skulle skrapa upp svamparna
och med dem äggen.
Medvetet, och ofta omedvetet,
förhindrar vi lyckat sex och reproduktion i djupen.
Och låt oss vara ärliga,
dejtande och parning är svårt nog utan att någon kommer in
och stör hela tiden, eller hur?
Jag menar, vi vet det.
Idag, så hoppas jag att ni går härifrån
med en del förträfflig bartrivia om fisksex --
(Skratt)
men jag ber er också att komma ihåg detta:
vi är alla mycket mer intimt förbundna med haven än vad vi förstår,
oavsett var vi bor.
Och denna intimitet
kräver ett nytt slags förhållande med havet,
ett som erkänner och respekterar den enorma mångfalden av liv
och dess begränsningar.
Vi kan inte längre tänka på haven
som något som bara finns därute,
eftersom vi är beroende av dem för att säkra vår tillgång till mat,
vår egen hälsa och välmående,
och varannat andetag vi tar.
Men det är ett dubbelriktat förhållande,
och haven kan bara fortsätta försörja oss
om vi som svar skyddar den fundamentala livskraften i havet:
sex och reproduktion.
Så, likt alla förhållanden, måste vi omfamna en del förändringar
för att relationen ska hålla.
Nästa gång du tänker på att äta fisk eller skaldjur,
leta efter hållbart fångade eller odlade arter
som finns lokalt och ligger långt ned i näringskedjan.
Detta är djur som ostron och musslor,
småfiskar som makrill.
De förökar sig galet mycket
och med god tillsyn kan de ta en del fiskebelastning.
Vi kan också tänka på vad vi använder för att tvätta kroppen,
städa våra hem
och behandla gräsmattan.
Alla dessa kemikalier hamnar så småningom i havet
och stör den naturliga kemin
i havet.
Industrier måste också ta sitt ansvar
och handla i förebyggande syfte,
för att skydda sexuell aktivitet där vi vet att den finns
och förhindra skador i de fall där vi inte vet nog riktigt än,
som i havsdjupen.
Och i de samhällen där vi bor,
på platserna där vi arbetar
och i landet där vi röstar,
måste vi ta vågade beslut om klimatförändringar nu.
(Publiken: Hurra!)
(Applåder)
Tack.
(Applåder)