Taigi, prieš maždaug dvejus metus
apie mane rašė New York Times straipsnyje pavadinimu
„Paauglio poligloto nuotykiai“,
kuriame pasakojo apie mano aistrą užsienio kalbų mokymuisi,
tokį savotišką mano hobį.
Ir iš pradžių, maniau, kad tai puiku.
Man labai patiko, kad kalbų mokymasis gavo daugiau dėmesio
ir, kad tai nevisad
tik izoliuojantis hobis,
kuris staiga leido man bendrauti su žmonėmis iš viso pasaulio.
Ir, ilgiau pabuvus žiniasklaidos dėmesio centre
mano istorijos esmė nukrypo ne į tą pusę.
Tuo tarpu, kai man visad rūpėjo kalbėti apie „kodėl?“ ir „kaip?“,
kodėl aš mokiausi kalbas ir kaip man tai pavyko,
vietoj to, ši istorija tapo lyg cirkas,
kuriame žiniasklaida norėjo ją paversti sensacija.
Taigi, viskas vykdavo maždaug taip,
„Sveiki, mes šiandien esame su 17-mečiu Timočiu Doneriu,
kuris sklandžiai kalba 20-ia kalbų.
Ak, atsiprašau.
Jis gali jus įžeisti 25-iomis kalbomis
ir sklandžiai kalba dar 10-ia.
Timai, kodėl tau nepasakius publikai „Labas rytas“
ir „Ačiū, kad žiūritė“ musulmoniškai?“
(Juokas.)
„Hmm... arabiškai.“
(Arabų kalba.)
„Puiku, Timai. Gal dabar galėtum
prisistatyti ir pasakyti,
„Puikiai moku 23-is kalbas“ vokiškai.“
„Tai nevisai tiesa, bet...“
„Ne, ne, tiesiog pasakyk publikai.“
(Vokiečių kalba.)
„Puiku. Dabar galbūt
greitakalbę kinų kalba?“
(Juokas.)
„Na, mes galim pakalbėti apie kinų kalbą,
daug daugiau amerikiečių šiais laikais mokosi kinų kalbą,
ir, manau, kad tai yra labai vertinga.“
„Ne, ne, ne. Tiesiog pasakyk greitakalbę.“
(Juokas.)
(Kinų kalba.)
„Šis vyrukas! Timai, galbūt
dar vieną sudėtingą kinišką frazę?“
„Verčiau jau nereikia, bet mes
galėtume pakalbėti apie Kiniją.
Mokantis kalbą galima gauti daug naudos.“
„Timai, atsiprašome. bet mūsų laikas baigėsi.“
(Juokas.)
(Plojimai.)
„Kodėl gi tau neatsisveikinus
su publika turkiškai
ir galėsime pabaigti?“
„Bet mes neaptarėme nieko esmingo.“
„Prašau pašnekėti turkiškai.“
(Turkų kalba.)
„Kaip jums šis vyrukas,
įdomu ar jam sekasi su merginom...
(Juokas.)
Niekur nepabėkite, nes toliau
riedlentininkas buldogas su maudymosi kostiumu.“
(Juokas.)
(Plojimai.)
Taigi, kad ir kaip bebūtų juokinga,
tai išryškino dvi didžiules problemas,
tame, kaip mano istorija buvo pateikta.
Aš asmeniškai
pradėjau jausti, kad kalbų mokymasis beveik tampa kažkokia užduotimi.
Atrodė, kad tai kažkas, kas staiga turėjo būti griežtai susisteminta.
Kažkas, kas turėjo būti surūšiuota ir racionalizuota,
išreikšta konkrečiu skaitmeniu.
Aš kalbu X kalbų.
Aš moku Y kalbų.
Priešingai, ką aš visad dariau,
mokytis kalbas dėl įdomumo.
Mokytis bendrauti su žmonėm,
domėtis kitomis kultūromis.
Didesniame lygmenyje, tai sumenkino kalbos vartojimo
ir supratimo esmę.
Dabar, jeigu galėčiau perduoti kažkokią žinutę šiandien,
tai, kad mokėti kalbą
yra daug daugiau, nei tiesiog išmokti keletą žodžių iš žodyno.
Tai daug daugiau, nei sugebėti
paklausti kažko kur yra tualetas,
ar pasakyti paros metą.
Bet, aš užbėgu įvykiams už akių.
Taigi, tiems, kurie nėra susipažinę su mano istorija,
galbūt daug jūsų nežino ką reiškia žodis „poliglotas“
ir jis išties gan neįprastas.
Aš pradėjau štai čia.
Šis mažas vaikis esu aš, apie 2001-uosius,
ir čia yra mano kalbų mokymosi kelionės pradžia.
Aš buvau aktorius vaikas,
prieš pradėdamas mokytis kalbas.
Ir visada buvau gan imlus akcentams.
Pradėjau vaikščioti į radijo reklamų atrankas
arba televizijos,
ir suvaidindavau Ostiną Pauersą.
Dabar to nedemonstruosiu.
(Juokas.)
Arba šnekėdavau
kaip Eipas iš Simpsonų.
Tiesą sakant, kartą buvo atranka,
iš kurios mane išprašė,
nes man buvo liepta šnekėti kaip švepluojančiam vaikui,
o norėjau kaip Dartas Veideris su prancūzišku akcentu.
(Juokas.)
Bet taip aš pramokau pagrindus
kaip suskaldyti garsą.
Kaip pasigauti kitos kalbos akcentą
ar suprasti kalbos struktūrą,
ir prie to priprasti.
Dabar šiek tiek prasuksiu į priekį,
aš - trečioje klasėje
ir kątik pradėjau mokytis prancūzų kalbos.
Bet net ir po pusės metų,
ar jau antrus metus,
negebėjau su niekuo bendrauti.
Prancūzų kalba tebuvo eilinė pamoka,
ir nors ir mokėjau žodžius apibūdinančius
alkūnę, kelio kaulus ar batų raištelius.
Negalėjau su niekuo sklandžiai susišnekėti.
Peršokim dar truputį vėliau.
Septintoje klasėje mokiausi lotynų.
Ši kalba, žinoma, yra mirusi,
bet mokydamasis lotynų, pradedi suvokt
kaip išardyti kalbą,
suprasti ją kaip struktūrą su
taisyklėmis, tarsi kokią dėlionę.
Tai buvo puiku,
bet vis dar nejaučiau, kad kalbų mokymasis – man.
Taigi, prasukam dar šiek tiek toliau.
Man apie 13
ir susidomėjau
Izraelio-Palestinos konfliktu,
pradėjau mokytis hebrajų.
Aš neturėjau priemonių tam.
Neįsivaizdavau ką turėčiau daryti,
taigi, klausiau daug repo muzikos.
Įsimindavau žodžius ir bandydavau juos išrepuoti,
ar tiesiog bandydavau bendrauti su gimtakalbiais,
kartą per savaitę, kartą per mėnesį,
ir supratau, kad pamažu
pradėjau geriau gaudytis kalboje.
Na, neskambėjau kaip gimtakalbis,
negebėjau tinkamai artikuliuoti ir
tikrai nemokėjau gramatikos,
bet padariau tai, ko niekad nepavykdavo mokykloj,
išmokti kalbos pagrindus
pačiam savarankiškai.
Prasukam dar kiek toliau.
Pradėjau mokytis arabų kalbos 14-os,
vasaros stovykloj, prieš 9-ą klasę.
Buvo 2010-ųjų vasara.
Po mėnesio supratau, kad galiu skaityt ir rašyt
be didesnių sunkumų.
Pramokau formalios kalbos pagrindus
ir vieną svarbiausių jos dialektų.
Tai man padėjo suprasti, kad kalbos mokymasis gali būti hobis.
Taigi, pagaliau priėjom Kovo 24-ą, 2011-uosius.
Turėjau didelę nemigos problemą
ir kalbų mokymasis,
naudojant gramatikos knygas ar žiūrint TV laidas,
tarkim, arabiškai ar hebrajiškai, tapo būdu sutelkti savo laiką.
Tą naktį, kai vis dar nemiegojau kažkokią nežmonišką valandą,
įrašiau save kalbant arabiškai į kompiuterio kamerą,
sukūriau subtitrus
ir įkėliau įrašą į Youtube
pavadinimu, „Timas kalba arabiškai.“
(Arabų kalba.)
Kitą dieną padariau tą patį,
(Hebrajų kalba.)
Timas kalba hebrajiškai.
Pasipylę komentarai buvo fantastiški.
Buvo tokių kaip,
„Oho, niekad nemačiau amerikiečio kalbančio arabiškai.“
(Juokas.)
Galima kaltinti juos?
Taip pat buvo ir tokių komentarų,
„Oho, gal tik galėtum padirbėt ties balsiais.“
Ar „gal šis žodis turėtų būti tariamas taip.“
Taigi, kalbų mokymasis staiga iškeliavo
iš uždarų knygos puslapių
ir mano kompiuterio ekrano
į platųjį pasaulį.
Po to mane visiškai užkabino.
Turėjau kalbėtojų bendruomenę, su kuria galiu bendraut,
iš esmės, turėjau mokytojus ir pašnekovus
bet kokiai norimai kalbai.
Parodysiu jums trumpą to montažą.
Vaizdo įrašas: (arabų kalba) pradėjau mokytis arabų pries maždaug 6 mėnesius.
(Indoneziečių kalba) Pradėjau... prieš vieną, dvi, tris...
galbūt keturias dienas.
(Hebrajų kalba) Tiesą sakant, manau,
kad skaityti ir rašyti hebrajų kalba yra lengviau.
(Odžibvių kalba) Odžibvių kalba išties sudėtinga!
(Svahilių kalba) Bet grįžau namo užvakar.
(Puštūnų kalba) Kaip mano tartis? Labai ačiū!
Geros dienos. Iki!
(Plojimai)
Tai tapo mano būdu
bendrauti su pasauliu.
Bet, besimokydamas visų šių kalbų,
susidūriau su begale kliūčių.
Pirma, neturėjau žalio supratimo kaip mokytis.
Tiesą sakant, manau daugelis iš jūsų, išgirdę,
kad turit greit išmokt puštūnų kalbą,
nežinotumėt ką daryt.
Aš eksperimentavau.
Vienas iš pavyzdžių.
Lotynų pamokose skaičiau apie Cicerono mokymosi būdą,
pavadinimu, „Loci metodas“
techniškai Locurum.
Jis pagrįstas įsiminimo priemonė.
Tarkim norit išmokt
dešimt žodynėlio žodžių.
Paimkit juos atskirai
ir, vietoj mokymosi juos grupėmis,
integruokit juos į savo erdvinę atmintį.
Štai ką turiu omeny.
Čia yra Union aikštė.
Vieta, kurią lankau kasdien.
Užmerkęs akis
galiu įsivaizduot ją labai aiškiai.
Taigi, aš įsivaizduoju save einantį šia aikšte
ir kiekvieną vietą, rezonuojančią mano atminty,
susieju su žodynėlio žodžiu.
Tuoj pademonstruosiu.
Aš einu Park aveniu,
o japonų kalba „eiti“ yra „iku“.
Šiek tiek toliau, pasuku į dešinę,
atsisėdu, kur galiu padaryt „Suwaru“.
Į šiaurę nuo ten yra Džordžo Vašingtono statula,
kurią kažkada maniau esant fontanu,
taigi tai „nomu“, „gerti“.
Visai šalia yra medis, kurį galima „Kiru“, „kirsti“.
Jei norit eiti į šiaurę, į Barnes & Noble,
gali „Yomu“, „skaityti“.
Jei esu alkanas, galiu eiti į mėgstamiausią falafelių kioską,
jis už vieno kvartalo į vakarus, ten galima „Taberu“, „valgyti“.
Vieną praleidau?
Gerai. Aštuoni iš dešimties. Visai neblogai!
Supratau, kad dažniausiai
išbandant tokius ar panašius metodus,
kalbos mokymasis tampa daug labiau betarpiška patirtimi.
Tai tapo kažkuo lengviau įsimintino
ir smagesnio.
Gal tai ne visai jums.
Štai dar vienas.
Daug žmonių manęs dažnai klausia,
jeigu tuo pačiu metu mokaisi daug kalbų,
kaip tarp jų nepasimeti?
Arba, kaip išmoksti tiek daug žodyno žodžių?
Išmokstu kaip pasakyti „stalas“
ir pro kitą ausį išeina žodis „knyga“.
Aš pasinaudoju tuo.
Pavyzdžiui,
šie trys indonezietiški žodžiai.
Šie trys buvo tarp pirmųjų penkiasdešimties išmoktų.
„Kepala“, „Kabar“, „Kantor“.
Leksiškai jie tarpusavy nesusiję.
„Kepala“ yra galva. „Kabar“ - naujienos. „Kantor“ - biuras.
Bet jie visi skamba panašiai, „K“, „A“. Tiesa?
Taigi aš darydavau taip,
įsimindavau žodžius, kurie skamba panašiai, grupėmis.
Jei išgirstu indonezietiška žodį „Kepala“,
automatiškai pagalvoju apie žodžius „Kebar“ ir „Kantor“.
Taip pat su arabų, „Iktissad“, „Istiklal“, „Sokot“.
Šie žodžiai skiriasi reikšmėmis –
ekonomika, laisvė ir žlugimas.
Bet išgirdęs vieną jų, iškart prisimenu...
(Juokas.)
prisimenu kitus.
Tas pats su hebrajų.
(Hebrajų kalba.)
Nors reiškia, „sugrįžti“, „prisiminti“, „šviesti“ .
Arba Farsi kalba, kur žodžiai išties yra panašūs.
Jei išgirstu žodį „Pedar“,
reiškiantį „tėvas“
iškart pagalvoju apie žodžius,
„Mada“, „Barodar“, „Dokhtar“.
Motina, brolis, duktė.
Vėlgi, tai yra vienas metodų,
ir nepažadu, kad tai padės visiškai sklandžiai išmokti kalbą,
bet man tai buvo vienas iš būdų
įveikti tuos sunkumus.
Galbūt jūs dabar galvojate,
kokia viso šito prasmė?
Kam mokytis puštūnų ar odžibvių kalbų,
gyvenant Niujorke.
Ir tam yra priežastis.
Tiesą sakant, visą savo gyvenimą gyvenau Niujorke,
ir visad buvau apstulbęs kalbų skaičium,
kurias išgirsti per dieną.
Einant gatve, matomos reklamų iškabos ispaniškai, kiniškai.
Rusiškus knygynus, indiškus restoranus, turkiškas pirtis.
Ir nepaisant tokios kalbų įvairovės,
vyraujanti amerikietiška kultūra
neabejotinai išlieka vienakalbė.
Ir jei manot, kad tai netiesa,
pažiūrėkit į Kokakolos Supertaurės reklamos reakcijas.
Pradėjęs daugiau improvizuoti su kalbų mokymusi, supratau,
kad turiu savo mokinių bendruomenę
čia pat Niujorke.
Vykdavau į kitus miesto rajonus,
ir, paprastai tariant, darydavausi sau gėdą.
Kalbėdavau su žmonėm visą dieną,
domėjausi jų pažiūromis
ir naudojausi naujais kalbos įgūdžiais.
(Rusų kalba) Kuo jūs vardu? - Natanas.
Natanas. - Laba diena.
Kuo jūs vardu?
Aš Timas.
Malonu susipažinti.
Iš kur jūs?
(Urdų kalba) Ši knyga parašyta pačio
Qudratullaho Shahabo.
Kas yra „nawist“?
Tai reiškia, kad rašytojas parašė...
Ak, Khod-Nawist (parašyti pačiam).
Iš khod-nevasthan persų kalbos!
TD: Galbūt reikės naudoti daug anglų kalbos,
galbūt nebūsit
labai įdomūs pokalbio partneriai,
bet jūs išeinat į tikrą pasaulį
ir gaunat viešumo.
Aš nelabai gerai moku urdų kalbą
ir tas pokalbis buvo keistokas,
bet vien tada išmokau naują žodį: „Khod-Nawist“.
Jo jau nebepamiršiu.
Judant toliau, jums vėl galbūt įdomu
kokia viso šito esmė?
Ir aš dažnai bandau paaiškinti
apie įvairius savo stimulus,
bet manau, kad ši Nelsono Mandelos citata
geriausiai iliustruoja tai.
„Kalbėdamas su žmogum jam suprantama kalba,
palieti jo protą.
Kalbėdamas jo gimtąja kalba, palieti jo sielą.“
Pradėjau pastebėti,
kad yra didžiulis ryšys
tarp kalbos ir kultūros,
kalbos ir mąstysenos.
Ir, jei atvirai, tarkim, norit išmokt persų kalbos,
pasiimat žodyną ir sakot, „Aš žinau kaip pasakyti „ačiū“,
žinau kaip paklausti „kiek kainuoja?“,
ir žinau kaip pasakyti „iki“.
Aš moku persiškai.“
Tikriausiai ne, pažvelkim atidžiau.
Šiaip jau, norint nusipirkti kažką persų knygyne,
galbūt paklausite „kiek tai kainuoja?“.
Įprastai, gausit tokį atsakymą:
„Ghabeli nadaareh.“
Kas reiškia, „bevertis“.
(Juokas)
Tai yra įsišaknijusi kultūrinė praktika pavadinimu, „Taaraf“,
kurioje dialogo metu
abu žmonės bando elgtis kukliau už vienas kitą.
Tai, jei nueinu pirkti knygos,
pardavėjui nemandagu pasakyti tiesiog jos kainą.
Jis privalo sakyti „Ji bevertė.
Jūs toks gražus, toks talentingas,
(Juokas)
Imkit nemokamai, aš toks kuklus, imkit nemokamai.“
(Juokas)
Arba galbūt išgirsit panašią frazę:
jei norit kažkam padėkot,
jei norit parodyti savo dėkingumą,
pasakyti „šaunu susipažint“,
galima sakyt, „Na, aš moku padėkoti persiškai.
Moku farsi kalbą.“ Galbūt ne.
Dažnai girdėdavau tokią frazę bendraudamas su iraniečiais,
„Ghorbanet beram.“
Ji pažodžiui reiškia,
[Ar galiu dėl jūsų paaukot savo gyvenimą.] (Juokas)
Vėlgi, poetiška,
galbūt netgi melodramatiška.
Tai yra subtilybės, kurioms reikalingas tam tikras kultūrinis supratimas.
Aš nenoriu to suegzotinti,
nes, pagalvokit, anglų kalboje irgi labai dažni tokie atvejai.
Jei kažko paklausit „kaip sekasi?“,
ką tikitės išgirst?
„Gerai“.
Neįdomu, jei norit pasakyti kažką daugiau.
(Juokas)
Bet vis tiek klausiam.
Sakom „į sveikatą“,
nors šis posakis nebeturi jokios religinės konotacijos,
kai žmonės čiaudi, tiesa?
Taigi, faktas, kad dauguma lingvistų mano, jog kalba
iš esmės nepaveikia
žmonių mąstymo, yra įdomus.
Taip. Nėra tokios kalbos, kuri paverstų matematikos genijum.
Nėra kalbos, kuri pavers
logines užduotis nesuprantamomis.
Bet yra aiškus ryšys tarp kalbos ir kultūros.
Kalba gali tiek daug pasakyti
apie tam tikros kultūros mąstyseną.
Ir, kas dvi savaites, Žemėje,
miršta viena kalba.
Žmonės ja nebekalba.
Dėl karo, dėl bado,
dažnu atveju tiesiog dėl asimiliacijos.
Galbūt kažkam yra lengviau nebekalbėt savo kaimo kalba,
o, pavyzdžiui, kalbėt arabiškai.
Ar galbūt Amazonės genties gyventojo
gyvenamoji vieta sunaikinta dėl medžių kirtimo
ir logiškiau išmokt portugalų kalbą
ir prarast visą kultūrą.
Pamąstykit apie tai.
Už dviejų mėnesių bus Balandžio 1-oji.
Daugeliui jūsų ji gali būti įtempta,
nes reiks atiduoti rašto darbą
ar sumokėti nuomą.
Bet dviems žmonių grupėms pasaulyje,
dviem ištisom kultūrom, tai reikš jų kalbos mirtį.
Jų mitologijos, jų istorijos, jų tautosakos mirtį.
Jų pasaulio suvokimo.
Vėlgi, dėl to, kad einate į ispanų
ar japonų kalbų paskaitas,
kalbų nykimas nesustos.
Bet tai privers jūsų mintis atsiverti,
kad kalba savo prasme, savo esme
atstovauja kultūrinę pasaulėžiūrą.
Ir jeigu galiu jums šiandien perduoti kokią nors mintį,
tebūnie tai šioji:
žodžius išversti lengva,
bet prasmę – ne.
Ačiū.
(Aplodismentai.)