Mahatma Gandi je jednom rekao:
"Postoje dve vrste moći na svetu:
prva se stiče zbog strahom od kazne
a druga delima ljubavi."
Verovao je u ljubav kao snagu za promene,
a da je moć stečena strahom od kazne slaba,
privremena, nagriza ljudsku dušu,
dok je moć proizašla iz dela ljubavi
hiljadu puta efektivnija.
I što je još bolje, trajna.
Moć ljubavi sam osetio od oca,
kada me je prvi put učio da vozim bicikl.
Njegova ljubav je značila strpljenje.
Sećam se kako trči pored mene, drži me, umiruje, gura,
nežno me ohrabruje da verujem u sebe.
Mora da mi stotinu puta nije uspevalo.
Onda se desio trenutak, kao neka magija,
kada su točkovi prvi put krenuli pravo.
Sećam se da sam tada, kao mali,
imao osećaj da lebdim u letu usred susedstva.
Od tog trenutka, sve što je pritiskalo moje mlado srce,
sve što moj mladi um nije mogao da shvati,
svađe mojih roditelja u kasnim noćima,
njihov klimav brak, tiha bolest
koja se uvrežila u majčino telo,
tog popodneva, sve je nestalo.
Uskoro posle toga započeo sam svoj ritual.
Svakog dana, posle škole,
užurbano sam uzimao bicikl iz držača,
vozio kroz komšiluk,
gurao ga ispod ograde,
i vozio dalje, duboko u središte divljine,
na istoku zaliva San Franciska.
Tamo sam našao utehu.
Ludiranje po prašini, kroz šumu i drveće,
jer sam pronašao nešto, u tom jednostavnom kretanju,
na jednostavnoj mašini od gume i čelika,
što me je povratilo.
Bio sam slobodan.
Zatim se moj život promenio, jer tako mora.
Tokom dve godine, moji roditelji su se toliko svađali
da se otac iselio iz kuće, a ja sam izgubio volju za biciklom.
Dok je bio sakriven u nekom dalekom ćošku garaže, skupljajući prašinu,
majka mi je umrla usred gorkog razvoda.
Ne moram ni da kažem, bio sam istrgnut iz sveta,
prvih deset godina svog života proveo sam u ljutnji,
gorčini, povređujući i sebe i druge,
ne našavši nigde snagu ljubavi.
Tada se otac vratio u moj život.
Rekao je: "Razumem.
I ja sam osetio taj gubitak.
Bio mi je potreban neko za razgovor.
Trebalo bi i ti da razmisliš o tome."
Posle šest meseci , sedeo sam ispred psihoterapeuta.
Rekao sam joj: "Мislim da sam poludeo."
Mislio sam da će me naterati da idem u ustanovu.
Međutim, pogledala me je toplim, saosećajnim očima, i rekla:
"Rik, zaista ludi su oni,
koji se veoma trude da vas ubede u to da nisu."
To je bio početak mog oporavka.
Naredne tri godine sam kopao duboko po sebi,
ponekad gledajući delove koje nisam želeo da vidim.
Posle te tri godine naišao je trenutak pročišćenja,
ili preokret,
kada sam se usudio da sebi postavim možda najvažnije pitanje u životu:
"Šta želiš pre nego što umreš?
Šta je tvoj san?"
14 godina sam radio kao fotograf za dnevne novine,
i u jedno sam bio siguran: nisam bio zadovoljan karijerom.
Imao sam veći san.
Uvek sam sanjao da obiđem svet biciklom.
Dve godine kasnije
našao sam se na vrhu mosta Golden Gejt na mom biciklu,
pozdravio se sa prijateljima i porodicom, i krenuo na put od 6 500 km po Americi.
Kad sam prošao Ameriku, prešao sam u Evropu,
gde sam se vozio osam meseci po najhladnijoj evropskoj zimi.
Odande sam produžio na jug, preko Grčke u Tursku.
Nisam dobio vizu da uđem u Iran,
zato sam nastavio kroz Uzbekistan, Kirgistan, Kinu,
preko Tibetanske visoravni na visini od preko 6000m, do Indije,
Nepala i Bangladeša.
Tamo sam počeo da uočavam
nešto sa svog sedišta:
toliku patnju, koliku nikad pre nisam video.
Tek tada sam shvatio drugu moć ljubavi,
prva je briga o sebi, a druga je
da se to ispolji kroz uslužnost prema drugima.
Počeo sam da volontiram.
Prvo, najteže volontiranje je bilo
utešiti one koji umiru u domu za nemoćne na Tajlandu.
Zatim smo vadili bombe
u Laosu sa ovom gospodom,
vadili smo bombe, da ne bi ubijale više nikog.
Posle sam u Vijetnamu radio na oporavku žrtava od mina
i predavao engleski siromašnoj deci u Kambodži.
Ali, razlog mog boravka ovde je
da vam ispričam šta je bilo posle.
Dok sam se vozio na jugu Tajlanda
upoznao sam ovog gospodina, Iranca iz Mašada, u Iranu.
Neko vreme smo razmenjivali imejlove.
On se zova Mohamed Tadžaran.
Pozvao me u Penang, u Maleziji.
Ubrzo smo sedeli zajedno, pili kafu i ručali.
Rešili smo da se zajedno vozimo kroz Maleziju, u jednoj
od glavnih pokrajina, kroz jednu od najstarijih prašuma na svetu.
Dok smo se vozili, pitao sam ga o njegovom životu.
Ono što mi je rekao bilo je ozbiljno.
Rekao je da mu je otac umro dok je on još bio mlad,
i da je on sve uradio u svom životu onako kako treba;
on je diplomirani inženjer i pokrenuo je uspešan biznis.
Ali, dok se jednog dana penjao na planinu,
shvatio je da to baš i nije bilo ono pravo.
Počeo je da planira svoje putovanje.
Njegov san je bio da obiđe svet biciklom.
Spremao se, učio je engleski
i onda je jednostavno krenuo sa 500 dolara u džepu.
Tog popodneva sam shvatio
da je ovaj čovek pričao moju priču.
To je bila moja priča.
Pomislio sam: evo ga, kako kažu ljudi,
ovo je tvoj neprijatelj, a ja sam imao više zajedničkog sa njim,
nego sa mnogim prijateljima kod kuće.
Posle našeg putovanja
istočnom obalom Malezije, iskopali smo jednu rupu.
On je putovao svetom i sadio drveće.
Odlučili smo da zajedno zasadimo drvo, za mir,
drvo koje će ostati i rasti za mir
između naše dve zemlje, Amerike i Irana.
(Aplauz)
Kad smo se opraštali, rekao sam mu da ga volim.
Počeo sam da plačem jer mi je bilo žao što su se naše dve zemlje
dobacivale ratnom retorikom.
Nisu postupali snagom ljubavi,
već snagom
kojom su mislili da izazovu strah od kažnjavanja.
Bez obzira na to, što se godinama nismo videli,
Mohamed i ja smо izgradili drugi projekat i nazvali ga "Točkovi mira".
Umesto objašnjenja,
pozivam njega, da vam to on sam objasni.
Mohamede, da li si tu negde? Negde se izgubio biciklom.
Gde si, Mohamede? Stidljiv je.
Neće da izađe.
Mohamede, da li si tamo iza?
Ne znam šta se desilo.
(Aplauz)
Mohamed Tadžaran: Dugo sam čekao ovaj trenutak
da zagrlim jednog od najboljih prijatelja, ispred publike, u mojoj zemlji, u Iranu.
Tako sam uzbuđen i emotivan.
"Točkovi mira" је projekat
koji povezuje decu dveju različitih naroda.
Oni su kao dva točka istog bicikla, potpuno zavisni jedan od drugog.
Ako jedan ne radi, i drugi će zatajiti.
Rik i ja smo kao ram, pokušavamo ih spojiti našom snagom,
našim pismima i njihovom razmenom.
Pismom, da bi razumeli
da postoje iste vrednosti u celom sistemu.
Na isti način, u našem svetu odraslih,
mir se odnosi na mir svakog pojedinačnog naroda.
Kao što je Sadi rekao:
"Ljudi su pripadnici jedne celine, u stvaranju jednog tela i duše.
Kad je jedan član unesrećen bolom, ni ostali neče biti pošteđeni."
RG: I tako smo Mohamed i ja posećivali škole u Iranu i Americi.
Sakupljali smo likovne radove i pisma
da bi ih deca razmenjivala.
Zatim smo se našli
na ostrvu Kiš prošle godine.
Sakupili smo sve radove i pisma.
I da završim:
Šta ste iz ovoga naučili?
Mislim da je to nešto, što već svi znate;
našim svakodnevnim pristupom, iz trena u tren,
imali smo izbor, da radimo kako je Gandi govorio,
da se rukovodimo sa tog položaja ili ljubavlju, ili strahom.
Mislim da znate šta smo izbrali.
Znate i Mohamedov izbor.
Daleko smo odmakli tokom godina,
sad već stiže sledeća generacija.
Pogledajte sad šta oni imaju da kažu jedan drugom
kroz njihove radove i pisma.
[Šta imaju da kažu jedan drugom deca iz Amerike i Irana?]
(Video) ( Muzika)
[Volim te druže!]
[Zar nismo svi ljudi, onda zašto ne možemo živeti u miru?]
[Ljubav]
[ja i ti, zauvek drugovi]
[Drugovi]
[Da ne bude više rata]
[Iran, Amerika,Mir]
[Bez rata, više mira]
["Ljubav je jedina snaga која моže neprijatelja pretvoriti u prijatelja".]
(Aplauz)
RG: Hvala.
MT: Hvala. Drago mi je.
(Aplauz)