Hogyan építünk fel egy társadalmat
fosszilis tüzelőanyagok nélkül?
Ez egy nagyon összetett kihívás,
és szerintem a fejlődő országok vezető szerepet vállalhatnak ebben az átmenetben.
Tudom, hogy ez egy vitatott kijelentés,
de az az igazság, hogy nagyon sok minden forog kockán az országainkban,
ha továbbra is a fosszilis tüzelőanyagok lesznek a fejlődésünk középpontjában.
Másképp is tudjuk csinálni.
És éppen itt az ideje,
hogy leromboljuk azt a mítoszt,
miszerint egy országnak választania kell fejlődés
és környezetvédelem, megújuló források és életminőség között.
Costa Ricából jöttem, ami egy fejlődő ország.
Közel ötmillióan vagyunk,
és az amerikai kontinens kellős közepén élünk,
így nagyon könnyű megjegyezni, hol is vagyunk.
Elektromos áramunk majdnem 100 százaléka
megújuló forrásokból származik,
összesen ötféléből.
(Taps)
Vízenergia, geotermikus energia,
szél, nap, biomassza.
Tudták, hogy tavaly
299 napon keresztül
nem használtunk semmilyen fosszilis tüzelőt
az elektromos áram előállításához?
Ez fantasztikus teljesítmény,
azonban egy ellentmondást rejt,
miszerint teljes energia-felhasználásunknak
majdnem 70 százaléka olaj.
Miért?
A közlekedési rendszerünk miatt,
ami teljes mértékben a fosszilis tüzelőanyagoktól függ,
mint az országok nagy többségében.
Ha úgy tekintünk az energiaátmenetre, mint egy maratonra,
akkor az a kérdés, hogy hogyan jutunk el a célba,
hogyan szénmentesítjük a gazdaság többi részét?
És mondhatjuk, hogy ha nekünk nem sikerül,
nehéz megmondani, hogy kinek fog.
Szóval ezért szeretnék önöknek Costa Ricáról beszélni,
mert szerintem mi nagyszerű jelöltek vagyunk arra,
hogy úttörők legyünk a fosszilis tüzelők nélküli fejlődésben.
Ha egyvalamit tudnak az országunkról,
az az, hogy nincs hadseregünk.
Visszaviszem önöket 1948-ba.
Abban az évben az országban polgárháború dúlt.
Costa Rica-iak ezrei haltak meg,
családok szakadtak szét.
Egy meglepő ötlet azonban megnyerte az emberek szívét és lelkét:
újraindítjuk az országot
és ennek a Második Köztársaságnak nem lesz hadserege.
Így hát eltöröltük.
Az akkori elnök,
José Figueres,
erőteljes megoldást talált erre egy katonai bázis falainak szétzúzásával.
A következő évben,
1949-ben véglegesítettük ezt a döntést az új alkotmányban,
és ezért mondhatom el önöknek ezt a történetet közel 70 évvel később.
És hálás vagyok.
Hálás vagyok, hogy ezt a döntést még a születésem előtt hozták,
mert ez lehetővé tette számomra és milliók számára,
hogy egy nagyon stabil országban éljünk.
Azt gondolhatják, hogy mindez szerencse volt,
de ez nem igaz.
Megfontolt döntések egész sorozata volt.
A '40-es években a Costa Rica-iak ingyenes oktatást és egészségügyi ellátást kaptak.
Ezeket szociális biztosítékoknak hívtuk.
A hadsereg eltörlésével
a katonai kiadásokat szociális kiadásokká tudtuk alakítani,
ami stabilitáshoz vezetett.
Az '50-es években –
(Taps)
Az '50-es években elkezdtünk a vízenergiába fektetni,
és ez megmentett minket attól a csapdától,
hogy fosszilis anyagokat használjunk villamosenergia-termeléshez,
amivel a világ küzd ma.
A '70-es években nemzeti parkokba fektettünk,
ami megvédett minket
attól a nagyon hibás logikától, hogy bármi áron nőni, nőni, nőni kell,
és amit a többi ország választ, különösen a fejlődő világban.
A '90-es években úttörők voltunk az ökoszisztéma-szolgáltatások támogatásában,
ez segített visszafordítani az erdőirtást,
és fellendítette az ökoturizmust, ami ma a növekedés fontos motorja.
A környezetvédelembe való befektetés tehát
nem okozott kárt a gazdaságunknak.
Éppen ellenkezőleg.
Ez nem jelenti, hogy tökéletesek vagyunk,
és nem jelenti azt, hogy nincsenek ellentmondások.
Nem ez a lényeg.
A lényeg az, hogy a saját döntéseink meghozásával
rugalmasak tudtunk lenni a fejlődési problémákkal szemben.
Ha egy olyan országot nézünk, mint a miénk,
ott az egy főre eső GDP 11 000 dollár körül van,
attól függően, hogy hogyan számoljuk.
De a Társadalmi Fejlődési Index (SPI) szerint
teljesen egyedülállóak vagyunk,
ha a GDP társadalmi fejlődéssé való átalakítását nézzük.
A hadsereg eltörlése,
befektetés a természetbe, az emberekbe
hatalmas dolgot tett.
Formálta a történetet,
egy nagy ötletekkel rendelkező kis ország történetét,
és nagyon ösztönző volt ezzel a történettel felnőni.
A kérdés tehát az,
hogy mi a következő nagy ötlet e generáció számára.
Szerintem ami ezután következik
ennek a generációnak az, hogy a fosszilis tüzelőanyagoktól végleg megszabaduljunk,
ahogy azt a hadsereggel is tettük.
A fosszilis tüzelőanyagok klímaváltozást okoznak.
Ezt tudjuk,
és azt is tudjuk, hogy milyen érzékenyek vagyunk a klímaváltozás hatásaira.
Így egy fejlődő országként legnagyobb érdekünk az,
hogy fosszilis tüzelők nélkül fejlődjünk,
amelyek elsősorban az emberekre károsak.
Mert
miért folytatnánk az olajimportot
a közlekedés számára,
ha használhatunk elektromos áramot helyette?
Emlékezzenek vissza,
ez az az ország,
ahol az elektromos áram a folyóink vizéből,
a vulkánok hőjéből,
szélturbinákból, napelemekből,
biohulladékból jön.
A fosszilis tüzelőktől megszabadulva leromboljuk a közlekedési rendszerünket
azért, hogy az autóinkat, buszainkat és vonatainkat elektromos árammal hajthassuk
piszkos energia helyett.
És meg kell mondanom, hogy a közlekedés
létkérdés lett nekünk, Costa Rica-iaknak,
mert a mostani modell nem működik.
Árt az embereknek,
árt a vállalatoknak
és árt az egészségünknek.
Mert amikor a rendelkezések és az infrastruktúra kudarcot vallanak,
ez mindennapos dologgá válik.
Reggel két óra,
este két óra.
Nem értem miért kell ezt normálisként elfogadnunk.
Kellemetlen,
hogy így el kell pocsékolnunk az időnket minden egyes nap.
És ez az autópálya egészen jó ahhoz képest,
amit más országokban látunk,
ahol a közlekedés intenzíven nő.
A Costa Rica-iak ezt "presa"-nak hívják.
A presa "bebörtönzött"-et jelent.
És az emberek erőszakossá válnak
egy olyan országban, ami egyébként boldog.
Ez történik most.
Szóval sok forog kockán.
A jó hír az,
hogy tudunk beszélni tiszta közlekedésről
és másfajta mobilitásról,
nem úgy, mint egy távoli utópiáról.
Elektromos mobilitásról beszélünk, ami ma történik.
2022-re az elektromos és a hagyományos autók
várhatóan ugyanannyiba kerülnek majd,
és több városban használnak már elektromos buszokat.
És ezek a klassz lények
pénzt takarítanak meg
és csökkentik a szennyezést.
Ha meg akarunk szabadulni az olajalapú közlekedéstől, meg tudunk,
mert már vannak olyan lehetőségeink, amik korábban nem.
Ez nagyon izgalmas.
De természetesen
néhányan kényelmetlenül érzik magukat emiatt
és azt mondják,
hogy a világ megragadt az olajnál, ahogy Costa Rica is, szóval legyünk reálisak.
Ezt mondják.
De tudják mi erre a válasz?
Az, hogy 1948-ban nem mondtuk azt, hogy a világ megragadt a hadseregeknél,
és akkor mi is tartsuk meg.
Nem, mi hoztunk egy bátor döntést
és ez a döntés hozta a változást.
Így itt az idő, hogy ez a generáció újra bátor legyen,
és végleg eltörölje a fosszilis tüzelőket.
Három okot mondok, amiért ezt meg kell tennünk.
Először,
a közlekedési és urbanizációs modellünk összeomlott,
így ez a legjobb alkalom, hogy a városi és mobilitási jövőnket újra fogalmazzuk.
Nem akarunk olyan városokat, amik az autóknak épültek.
Az embereknek szeretnénk városokat,
ahol sétálhatunk és biciklizhetünk.
És tömegközlekedést szeretnénk,
nagyon sokat,
olyan tömegközlekedést, ami tiszta és megtisztelő.
Mert ha továbbra is hagyományos autók flottáit engedjük az utakra,
a városaink elviselhetetlenné válnak.
Másodszor, változtatnunk kell,
de az apró változások nem lesznek elégségesek.
Teljes átalakulásra van szükségünk.
Van néhány apró változást célzó projekt az országomban,
és én vagyok az első, aki örül nekik.
De ne csapjuk be magunkat.
Nem arról beszélek, hogy lesz néhány szép elektromos autó itt
és pár elektromos busz ott,
miközben folytatjuk a jelenlegi infrastruktúra támogatását
több autóval, több úttal, több olajjal.
Meg kell szabadulnunk az olajtól
és ezt nem lehet elérni apró változtatásokkal.
Harmadszor, és ezt önök is tudják,
a világ vágyik az inspirációra.
Sóvárog a sikertörténetek után, amik
összetett kérdésekkel foglalkoznak,
főleg a fejlődő országokban.
Úgy gondolom, hogy Costa Rica inspirálhat másokat,
ahogy ezt tavaly is megtettük, mikor elárultuk,
hogy milyen sok ideig nem használtunk fosszilis tüzelőket
elektromos áram előállításához.
A hír nagyon hamar elterjedt a világban.
Illetve, és erre nagyon büszke vagyok,
egy Costa Rica-i nő, Christina Figueres
döntő szerepet játszott a párizsi klímacsúcs tárgyalásaiban.
Meg kell hát őriznünk ezt az örökséget és példát kell mutatnunk.
Mi a következő lépés?
Az emberek.
Hogyan érjük el, hogy az emberek ezt magukévá tegyék?
Hogyan érjük el, hogy az emberek
elhiggyék, hogy lehetséges
felépíteni egy társadalmat fosszilis tüzelők nélkül?
Sok munkára van szükség az alapoktól kezdve.
Ezért hoztuk létre 2014-ben a Costa Rica Limpia-t.
A "limpia" azt jelenti "tiszta",
mert fel akarjuk hatalmazni, és ösztönözni akarjuk a polgárokat.
Ha a polgárok nem vesznek ebben részt,
a tiszta közlekedést érintő döntések megfeneklenek a végtelen,
valóban végtelen technikai tárgyalások
és különböző megalapozott érdekek lobbilavinái miatt.
Megújuló energiaforrások által hajtott zöld országgá válni
már része a történekünknek.
Nem engedhetjük, hogy ezt bárki elvegye tőlünk.
Tavaly összehoztunk embereket a hét tartományunkból,
hogy a klímaváltozásról beszéljünk velük számukra fontos szempontból
és idén szintén összehoztunk
egy csoport Costa Rica-it,
hogy a megújuló energiáról beszélgessünk.
És tudják mit?
Ezek az emberek majdnem mindenben ellenkeznek,
de kivétel ez alól a megújuló energia,
a tiszta közlekedés és a tiszta levegő.
Ez összehozza az embereket.
A valódi részvétel kulcsa az,
hogy az emberek ne érezzék kicsinek magukat.
Tehetetlenséget éreznek
és belefáradtak abba, hogy nem hallják meg őket.
Tehát kézzelfogható dolgokat csinálunk
és lefordítjuk a technikai kérdéseket az emberek nyelvére azért,
hogy megmutassuk, nekik is van szerepük, és ezt el tudják látni együtt.
Most először nyomon követjük a tiszta közlekedéssel kapcsolatban
tett ígéreteinket,
és a politikusok tudják, hogy ezeket be kell tartaniuk,
de a fordulópont akkor jön el, amikor szövetségeket alakítunk –
polgárok, vállalatok,
a tömegközlekedés bajnokai között –
amelyek az elektromos mobilitást az új normává teszik,
különösen egy fejlődő országban.
Mire eljön a következő választás,
úgy vélem, hogy minden jelöltnek ki kell nyilvánítania, hogy mit gondol
a fosszilis tüzelőanyagokk eltörléséről.
Mert ennek a kérdésnek a mindennapi politikánk részévé kell válnia.
És meg kell mondanom, ez nem klímapolitika
vagy környezetvédelmi program kérdése.
Ez arról szól, hogy milyen országot akarunk,
milyen városaink vannak most,
milyen városokat akarunk,
és hogy ki hozza meg ezeket a döntéseket.
Mert a végén azt kell megmutatnunk,
hogy a megújuló forrásokkal való fejlődés
jó az embereknek,
a ma élő Costa Rica-iaknak,
de legfőképp azoknak, akik még nem születtek meg.
Így néz ki ma a Nemzeti Múzeumunk.
Tiszta és békés,
és mikor megállunk előtte,
nehéz elhinni, hogy ezek laktanyák voltak
a '40-es évek végén.
Ezen a helyen kezdtünk el egy új, hadsereg nélküli életet,
és itt lesz a fosszilis tüzelők eltörlése
kihirdetve egy nap.
És újra történelmet fogunk írni.
Köszönöm.
(Taps)