כיצד נבנה חברה
ללא דלקים מאובנים?
זהו אתגר מאוד מורכב,
ואני מאמינה שמדינות מתפתחות יכולות להוביל במעבר הזה.
ואני מודעת לכך שזאת הצהרה שנויה במחלוקת,
אבל המציאות היא שנסכן הרבה דברים במדינותינו,
אם נרשה לדלקים מאובנים להיות במרכז ההתפתחות שלנו.
אנחנו יכולים לעשות זאת בדרך אחרת.
והגיע הזמן, באמת הגיע הזמן,
להפריך את המיתוס
שמדינה חייבת לבחור בין פיתוח מצד אחד
ושמירה על הסביבה, אנרגיה מתחדשת, איכות חיים, מצד שני.
אני מקוסטה ריקה, מדינה מתפתחת.
אנחנו כמעט חמישה מיליון בני אדם,
ואנחנו נמצאים בתפר שבין שתי יבשות אמריקה,
כך שקל לזכור היכן אנחנו גרים.
כמעט 100 אחוז מהחשמל שלנו
מופק ממקורות מתחדשים,
חמישה סוגים.
(מחיאות כפיים)
מקורות הידרואלקטרים, גיאותרמים,
רוח, שמש, ביו-אנרגיה.
האם ידעתם ששנה שעברה
לאורך 299 ימים,
לא השתמשנו בכלל בדלקים מאובנים
כדי להפיק את כל החשמל שלנו?
זהו הישג אדיר,
ויחד עם זאת, הוא מסתיר פרדוקס,
והוא שכמעט 70 אחוז
מהאנרגיה שאנו צורכים מקורה בנפט.
למה?
בגלל מערכת התחבורה שלנו,
שמבוססת כולה על דלקים מאובנים,
כמו ברוב מדינות בעולם.
אז אם המעבר לאנרגיה מתחדשת הוא מרתון,
השאלה היא, כיצד נגיע לקו הסיום,
כיצד נסלק את הפחם מיתר הכלכלה?
ואפשר לומר, שאם אנחנו לא נצליח
קשה לראות מי כן יצליח.
וזאת הסיבה שאני רוצה לדבר על קוסטה ריקה,
כי אני מאמינה שמדינתנו היא מועמדת טובה
להיות חלוצה בחזון לפיתוח ללא דלקים מאובנים.
אם ידוע דבר אחד על המדינה שלנו,
זה העובדה שאין לנו צבא.
אז אקח אתכם חזרה בזמן ל-1948.
באותה שנה המדינה יצאה ממלחמת אזרחים.
אלפים מאזרחי קוסטה ריקה מתו,
ומשפחות היו שסועות.
ובכל זאת, רעיון מפתיע שבה את הלבבות ואת המוחות:
נאתחל את המדינה מחדש,
ולרפובליקה השנייה לא יהיה צבא.
אז ביטלנו אותו.
הנשיא באותה תקופה,
חוזה פיגרס,
הפגין זאת בדרך חזקה כשניפץ חומות של בסיס צבאי.
בשנה שלאחר מכן – 1949,
קיבענו את ההחלטה הזאת בחוקה חדשה,
ולכן אני יכולה לספר לכם את הסיפור הזה כמעט 70 שנה לאחר מכן.
ואני אסירת תודה.
אני אסירת תודה שהחליטו כך לפני שנולדתי,
כי זה איפשר לי ולמיליונים אחרים,
לחיות במדינה יציבה מאוד.
ואולי אתם חושבים שזה פשוט מזל,
אבל זה לא היה מזל.
זה היה דפוס של בחירות מחושבות.
בשנות ה-40, אזרחי קוסטה ריקה קיבלו חינוך חינם ושרותי בריאות חינם.
אנחנו מכנים זאת ערבויות חברתיות.
עם ביטול הצבא
תיעלנו את כספי הצבא להשקעות בחברה,
וזה התניע יציבות.
בשנות ה-50
(מחיאות כפיים)
בשנות ה-50 התחלנו להשקיע באנרגייה הידרואלקטרית,
וזה מנע מאיתנו מליפול למלכודת
של שימוש בדלקים מאובנים לייצור חשמל,
הצרה איתה מתמודדים כיום בעולם.
בשנות ה-70 השקענו בגנים לאומיים
וזה הרחיק אותנו
מההגיון המוטעה של צמיחה, צמיחה, צמיחה בכל מחיר,
שרואים אצל אחרים, במיוחד בעולם המתפתח.
בשנות ה-90 היינו חלוצים בתחום תשלומים עבור שרותי מערכות אקולוגיות,
וזה סייע לנו להפוך את מגמת בירוא היערות
והניף את התיירות האקולוגית, שכיום היא מנוע מרכזי לצמיחה.
אז ההשקעה בשמירה על איכות הסביבה
לא פגעה בכלכלה שלנו.
בדיוק ההיפך.
וזה לא אומר שאנחנו מושלמים,
וזה לא אומר שאין לנו מתנגדים.
זאת לא הנקודה.
הנקודה היא שבכך שקיבלנו החלטות באופן עצמאי,
יכולנו לפתח חוסן בטיפול בבעיות הנובעות מפיתוח.
כמו כן, במדינה כמו שלנו,
התמ"ג לנפש הוא בערך 11,000 דולר,
תלוי איך מחשבים אותו.
אבל על פי ה-SPI (מדד להתקדמות חברתית),
אנחנו ללא ספק גוברים על כולם
כשמדובר בתרגום תמ"ג לקידום נושאים חברתיים.
ביטול הצבא,
ההשקעה בטבע ובאנשים,
עשו גם משהו עוצמתי.
זה בנה את הנרטיב,
הנרטיב של מדינה קטנה עם רעיונות גדולים,
וזה היה מעצים מאוד לגדול עם נרטיב כזה.
אז השאלה היא,
מהו הרעיון הגדול הבא בדור הנוכחי?
ואני מאמינה שמה שהולך לקרות עכשיו
זה שהדור הנוכחי ייפטר לגמרי מדלקים מאובנים,
כמו שעשינו עם הצבא.
דלקים מאובנים גורמים לשינויי אקלים.
אנחנו יודעים זאת,
ואנחנו יודעים כמה אנחנו פגיעים להשפעות של שינויי האקלים.
אז כמדינה מתפתחת, זה יהיה לטובתנו
אם פיתוח יעשה ללא דלקים מאובנים
שפוגעים בבני אדם מלכתחילה.
כי למה שנמשיך לייבא נפט
לתחבורה
אם אנחנו יכולים להשתמש בחשמל במקומו?
תזכרו,
זוהי המדינה
בה החשמל מגיע ממים בנהרות שלנו,
מחום של הרי געש,
מטורבינות רוח, מלוחות סולאריים,
מביו-אנרגיה.
ביטול דלקים מאובנים פירושו שינוי מהותי במערכת התחבורה שלנו
כדי שנוכל לספק חשמל למכוניות, לאוטובוסים ולרכבות שלנו
במקום אנרגיה מלוכלכת.
ותחבורה, תרשו לי לומר,
הפכה להיות בעייה קיומית עבור אזרחי קוסטה ריקה,
כי המודל הקיים לא עובד עבורנו.
הוא פוגע בבני אדם
הוא פוגע בחברות,
והוא פוגע בבריאות שלנו.
כי כשהמדיניות והתשתיות נכשלות,
זה מה שקורה יום יום.
שעתיים בבוקר,
שעתיים בערב.
אינני מבינה למה אנחנו חייבים לקבל את זה כמצב נורמלי.
זה מעליב
לבזבז את זמננו ככה כל יום ויום.
והאוטוסטרדה הזאת היא דווקא טובה
בהשוואה למדינות אחרות
בהן הכבישים מפוצצים במכוניות.
אתם יודעים, אזרחי קוסטה ריקה קוראים לזה "פרסה".
"פרסה" פירושו "כלוא".
ואנשים הופכים להיות אלימים
במדינה שפרט לכך חייה את ה-"פורה וידה" (החיים הטובים).
זה קורה.
אז הרבה מונח על המאזניים.
החדשות הטובות הן
שכאשר אנחנו מדברים על תחבורה נקייה
ודרכי תחבורה אחרות
אנחנו לא מדברים על איזו אוטופיה אי שם במרחקים.
אנחנו מדברים על מערכת תחבורה חשמלית שכבר קיימת כיום.
עד שנת 2022, צפוי שכלי רכב חשמליים ורגילים
יעלו אותו הדבר,
וישנן ערים שכבר מתנסות באוטובוסים חשמליים.
והיצורים המגניבים האלו
חוסכים כסף,
ומצמצמים זיהום אוויר.
אז אם אנחנו רוצים להיפטר מתחבורה המבוססת על דלקים מאובנים, אפשר לעשות זאת
כי כיום יש לנו אלטרנטיבות שלא היו קיימות עד כה.
זה ממש מלהיב.
אבל כמובן,
יש כאלו שלא נוח להם עם הרעיון הזה,
והם יגידו לכם
שהעולם תקוע עם נפט, וכך גם קוסטה ריקה, אז תהיו מציאותיים.
זה מה שיאמרו לכם.
ואתם יודעים מה התשובה לטענה זו?
שב-1948 לא אמרנו "העולם תקוע עם צבאות,
"אז בואו נשמור גם על הצבא שלנו."
לא! קיבלנו החלטה אמיצה,
וההחלטה הזאת עשתה את כל ההבדל.
אז הגיע הזמן לדור הזה להיות אמיץ שוב
ולהיפטר לגמרי מדלקים מאובנים.
ואתן לכם שלוש סיבות למה אנחנו חייבים לעשות זאת.
ראשית,
מודל התחבורה והעיור שלנו תקול,
אז עכשיו זה הזמן הטוב ביותר להגדיר מחדש את עתיד העיור והתחבורה שלנו.
איננו רוצים ערים שבנויות בשביל מכוניות.
אחנו רוצים ערים בשביל בני אדם
בהן נוכל ללכת ברגל ולרכב על אופניים.
ואנחנו רוצים תחבורה ציבורית,
רבה,
תחבורה ציבורית שהיא נקייה ומכבדת.
כי אם נמשיך להוסיף עוד ועוד ציים של כלי רכב קונבנציונלים,
הערים שלנו תהפכנה לבלתי נסבלות.
שנית, אנחנו צריכים להשתנות,
אבל שינוי הדרגתי אינו מספיק טוב.
אנחנו זקוקים לשינוי מהפכני.
יש מספר פרויקטים הדרגתיים בארצי,
ואני הראשונה לברך עליהם.
אבל בואו לא נשלה את עצמנו.
איננו רוצים לסיים עם מספר מכוניות חשמליות כאן,
ועוד מספר אוטובוסים חשמליים שם,
כשבד בבד אנו משקיעים באותו סוג של תשתיות,
עוד כלי רכב, עוד כבישים, עוד נפט.
אנחנו מדברים על התנתקות מלאה מנפט,
ואי אפשר להשיג את זה בהדרגתיות.
שלישית, ואתם יודעים זאת,
העולם רעב להשראה.
העולם משתוקק לסיפורי הצלחה
בנושא טיפול בבעיות מורכבות,
במיוחד במדינות מתפתחות.
אז אני מאמינה שקוסטה ריקה יכולה להיות מקור השראה לאחרים,
כפי שעשינו לפני שנה כשפירסמנו
שלאורך ימים רבים לא השתמשנו בדלקים מאובנים
כדי לייצר את כל החשמל שלנו.
החדשות האלו הפכו ויראליות מסביב לעולם.
וגם – ואני מאוד גאה בזה –
אשה מקוסטה ריקה, כריסטיאנה פיגרס,
מילאה תפקיד מכריע בדיונים על הסכם האקלים בפריז.
אז עלינו לשמור על המורשת ולהוות דוגמה.
ומה הלאה?
האנשים.
איך נמכור את הרעיון לאנשים?
כיצד נביא לכך שאנשים
יאמינו שזה אפשרי
לבנות חברה ללא דלקים מאובנים?
דרוש להתחיל מאפס ולעבוד קשה.
משום כך, ב-2014, ייסדנו את "קוסטה ריקה לימפיה".
"לימפיה" פירושו "נקי",
כי אנחנו רוצים להעצים אזרחים ואנחנו רוצים לתת השראה לאזרחים.
אם האזרחים לא יהיו מעורבים,
החלטות לגבי תחבורה נקייה ייתקעו
בגלל דיונים טכניים אינסופיים,
ועל ידי נהר של לוביסטיים אינטרסנטיים.
הרצון להיות מדינה ירוקה הממונעת על ידי מקורות מתחדשים
הוא כבר חלק מהסיפור שלנו.
אסור לנו לוותר על זה.
לפני שנה הבאנו אנשים משבע הפרובינציות שלנו
לשיחה על שינויי אקלים בנושאים שדיברו אליהם,
וגם השנה הבאנו
עוד קבוצה של אנשים מקוסטה ריקה
לשיחה על אנרגיה מתחדשת.
ואתם יודעים מה?
היו חילוקי דעות רבים בקרב האנשים
פרט לנושא אנרגיה מתחדשת
ותחבורה נקייה ואוויר נקי.
זה מחבר בין אנשים.
והמפתח למעורבות אמיתית
הוא לעזור לאנשים לא להרגיש קטנים.
אנשים מרגישים חסרי אונים,
והם עייפים מכך שקולם לא נשמע.
אז אנחנו עושים מעשים קונקרטיים,
ואנחנו מתרגמים נושאים טכניים לשפה אזרחית,
כדי להראות שלאזרחים יש תפקיד והם יכולים למלא אותו ביחד.
לראשונה אנו עוקבים אחרי הבטחות שניתנו
בעניין תחבורה נקייה,
ופוליטיקאים יודעים שהם חייבים לעמוד בהבטחותיהם,
אבל נקודת המפנה תבוא כשנרכיב קואליציות –
אזרחים, חברות,
יזמים של תחבורה ציבורית –
שיהפכו את התחבורה החשמלית לנורמה החדשה,
במיוחד במדינות מתפתחות.
עד לבחירות הבאות,
אני מאמינה שכל מועמד יחויב לגלות היכן הוא עומד
בעניין ביטול דלקים מאובנים.
כי השאלה הזאת חייבת להיכנס לשיח המיינסטרים בפוליטיקה.
ואני אומרת לכם, זאת לא שאלה של מדיניות האקלים
או אג'נדה סביבתית.
זאת שאלה של איזו מדינה אנחנו רוצים
ואילו ערים יש לנו
ואילו ערים אנחנו רוצים
ומי קובע בשאלות אלו.
כי בסופו של יום, אנחנו חייבים להראות
שפיתוח עם אנרגיה מתחדשת
הוא טוב לבני אדם,
לאזרחי קוסטה ריקה החיים היום
ובמיוחד לאלו שטרם נולדו.
זהו המוזיאון הלאומי שלנו כיום.
הוא שליו ומלא אור,
וכשעומדים מולו,
קשה להאמין שזה היה מחנה צבאי
בסוף שנות ה-40.
התחלנו חיים חדשים ללא צבא במקום הזה,
וכאן, יום אחד,
יוכרז על ביטול דלקים מאובנים,
ושוב נעשה היסטוריה.
תודה.
(מחיאות כפיים)