Am dansat cu Bella pentru prima oară
în timp ce cântecul Bei Mir Bistu Shein umplea camera.
Ochii ei albaștri s-au fixat pe ai mei.
Am cântat cu rândul
și am uitat cuvintele.
Ea conducea dansul, eu urmam.
Un pas de vals aici,
unul acolo.
(Zornăit)
(Râsete)
Mâinile pe inima noastră,
frunțile atingându-se,
pe măsură ce comunicam prin mișcare și muzică,
făcând sens prin nonsens.
Bella are 83 de ani și are demență.
Dansul ne dă o șansă să ne găsim unul pe celălalt.
Cum am învățat să dansez cu demența?
Pentru că nu sunt dansator.
Și nu sunt nici doctor.
Dar am jucat rolul unuia în spital.
(Râsete)
Sunt un clovn doctor.
Sau un doctor clovn.
Instrumentele mele sunt perna de tras vânturi,
zornăitoarele
(zornăit de maraca-uri)
și un nas roșu.
Știți vechea zicală „râsul e cel mai bun medicament”?
Aud adesea asta.
Există studii care dovedesc asta,
dar acum,
vreau să facem abstracție de râs
și să vă spun ce am văzut când patinam prin secțiile de urgență.
În rolele mele Heelys.
Mărimea 45.
Asta pentru că iau bufoneria medicală
foarte în serios.
(Sunet de dezumflare)
(Râsete)
(Sunet de dezumflare)
(Râsete)
Mentorul meu făcea gărzi de bufonerie în spital
când a fost abordat de o asistentă.
Trebuiau să pună un tub pe nasul unui copil.
Copilul se împotrivea,
așa că decât să-l țină pe copil cu forța,
l-au rugat pe colegul meu să-i ajute.
Așa că el a cerut un al doilea tub
și l-a vârât pe propriul său nas.
A făcut ceva de genul.
Oh, vă rugăm nu încercați asta acasă.
(Râsete)
Copilul a văzut asta,
a luat propriul său tub
și l-a băgat în nas,
ceva de genul.
(Aplauze)
Clovnii, asistenta și pacientul
au descoperit împreună o situație creativă pentru situația lor.
Și ghici ce, sunt și cercetări care dovedesc asta.
Studiile clinice randomizate din Israel și Italia
au arătat că clovnii medicali pot fi la fel de eficienți ca tranchilizantele
fără niciun efect secundar.
În anul 2004 am început să fac propriile mele gărzi de bufonerie
la Centrul de Oncologie Memorial Sloan Kettering din New York.
Eu și colegul meu am fost invitați să însoțim un copil de șase ani
cu cel mai adorabil accent sudic,
să-l însoțim în timpul curățării camerei de chimioterapie,
o procedură obișnuită dar foarte neplăcută.
Am intrat împreună cu mama lui și cu asistenta
în micul său separeu cu draperiile trase.
Fiecare întâlnire cu un clovn medical începe cu consimțământul pacientului.
Așa că îi întrebăm dacă putem să fim prezenți.
El spune: „Desigur”.
Suntem adesea singurul element pe care un copil îl poate controla
când este într-un spital.
Așa că începem cu un truc cu cărți de joc,
îi arătăm cărțile ca el să aleagă una.
Dar în momentul ce asistenta se aproprie cu acul
să curețe camera,
începe să țipe și să înjure
cum n-am auzit niciodată de la un copil de șase ani.
Așa că am întrebat: „Ar trebui să venim mai târziu?”
El s-a oprit, cu gura deschisă,
cu ochii plini de lacrimi, cu fața aprinsă de mânie,
apoi a zâmbit:
„Oh nu, îmi place de voi, vreau să fiți aici”.
Bine.
Așa că am început să cântăm un cântec,
colegul meu la flaut dulce, eu la perna de tras vânturi.
Asistenta se apropie din nou cu acul,
și se întâmplă din nou, acest torent de cuvinte obscene.
Am trecut de la joacă și râsete
la urlat și plânsete,
înainte și înapoi până ce procedura s-a terminat.
Pentru prima oară,
am experimentat această dualitate ciudată a bucuriei și suferinței.
Dar nu pentru ultima oară.
Când suntem acolo nu suntem pentru a distrage atenția
sau să facem pe cineva să se simtă mai bine.
Clovnii medicali lucrează clipă de clipă
pentru a crea conexiuni între clovni,
asistentă, părinți și copil.
Asta asigură o sursă de putere sau de control a copilului
în timp ce personalul medical își face treaba.
Am petrecut peste un deceniu aducând bucurie și încântare
la căpătâiul multor copii în fază terminală
în cele mai bune spitale din New York.
Și știți ce am învățat?
Toată lumea suferă.
Personalul medical, familia, pacienții.
Pacienții sunt în spital pentru că suferă.
Familia suferă experimentând incertitudine, întristare
și poverile financiare ale bolii.
Personalul suferă, numai că e mai mult decât epuizare.
Din ce în ce mai mult personal medical
raportează că lucrează peste măsură și sunt suprasolicitați.
Nu sunt atât de naiv încât să sugerez
că soluția ar fi să trimitem clovnii.
(Râsete)
Dar dacă ar fi așa?
Dacă instrumentele clovnilor medicali
ar pătrunde în întregul nostru sistem de sănătate?
În 2018, la Întrunirea Internațională a Bufoneriei din Sănătate,
ei reprezentau peste 150 de programe în 50 de țări diferite.
Universitatea din Haifa
oferă programe formale preuniversitare în bufonerie medicală.
Argentina a promulgat legi ce permit prezența clovnilor medicali
în spitale publice din cea mai mare provincie a sa.
Și această muncă afectează mai mult decât pacienții.
face lucrurile mai bune pentru întreaga echipă medicală.
Unul din jocurile mele preferate era să dăm în spital
muzică de lift.
Îmi plac lifturile, pentru că sunt un loc
unde cărările se încrucișează, unde se întâlnesc diferite lumi.
E intim,
inconfortabil de liniștit
și cere o mică întrerupere jucăușă.
Ușile se închid
iar „Fata din Ipanema” începe să cânte la orga Hammond,
pentru că țin un difuzor portabil în buzunarul meu.
Așa că pentru cei care sunt obișnuiți cu liftul tăcut și steril,
e un moment surprinzător.
Oamenii au permisiunea de a accepta sau nu de această întrerupere.
Jocul crește cu fiecare oprire,
căci în momentul când liftul se oprește,
muzica se oprește.
Noi pasageri intră în el,
iar pasagerii actuali observă noii pasageri,
surpriza lor, pe măsură ce aud muzică de lift pentru prima oară.
Observăm schimbarea adulților
ce stau tăcuți, străini unul de altul într-un lift,
în încercarea de a-și suprima voioșia,
întrebându-se: „E o petrecere sau un lift?”,
apoi râd cu gura până la urechi.
Cercetările făcute în Brazilia,
Australia, Canada și Germania
confirmă că intervențiile artistice ale clovnilor medicali
îmbunătățesc mediul de muncă pentru personal, dincolo de lift,
și sprijină munca lor de a trata bolnavii.
Cercetări promițătoare din SUA ne arată
că implementarea artelor în spital
poate îmbunătăți mediul de lucru,
aducând satisfacție la locul de muncă
și servicii medicale mai bune.
Munca mea m-a învățat
cum să fiu prezent.
Cum să respir într-o cameră cu o persoană îndurerată.
Cum să mă conectez,
să le câștig încrederea, indiferent de vârstă, abilități sau boală.
Și că bufoneria medicală e un mod excelent de a folosi artele
pentru a readuce grija în serviciile noastre de sănătate.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)