Am dansat cu Bella pentru prima oară
în timp ce cântecul Bei Mir Bistu Shein umplea camera.
Ochii ei albaștri s-au fixat pe ai mei.
Am cântat cu rândul
și am uitat cuvintele.
Ea conducea dansul, eu urmam.
Un pas de vals aici,
unul acolo.
(Sunet zornăit)
(Râsete)
Mâinile pe inima noastră,
frunțile atingându-se,
pe măsură ce comunicam prin mișcare și muzică,
făcând sens prin nonsens.
Bella are 83 de ani și are demență.
Dansul ne dă o șansă să ne găsim unul pe celălalt.
Cum am învățat să dansez cu demența?
Pentru că nu sunt dansator.
Și nu sunt nici doctor.
Dar am jucat rolul unuia la spital.
(Râsete)
Sunt un clovn doctor.
Sau un doctor clovn.
Instrumentele mele sunt perna de tras vânturi,
zornăitoarele
(zornăit de maraca-uri)
și un nas roșu.
Știți vechea zicală „râsul e cel mai bun medicament”?
Aud adesea asta.
Există studii care dovedesc asta,
dar acum,
vreau să facem abstracție de râs
și să vă spun ce am văzut când patinam prin secțiile de urgență.
În rolele mele Heelys.
Mărimea 45.
Asta pentru că iau bufoneria medicală
foarte în serios.
(Sunet de dezumflare)
(Râsete)
(Sunet de dezumflare)
(Râsete)
Mentorul meu făcea runde de bufonerie în spital
când a fost abordat de o asistentă.
Ei trebuiau să pună un tub pe nasul unui copil
Copilul se împotrivea,
așa că decât să-l țină pe copil cu forța,
ei l-au rugat pe colegul meu să-i ajute.
Așa că el a cerut un al doilea tub
și l-a vârât pe propriul său nas.
A făcut ceva de genul.
Oh, vă rugăm nu încercați asta acasă.
(Râsete)
Acum, copilul a văzut asta,
a apucat propriul său tub
și și-la băgat în nasul său,
ceva de genul.
(Aplauze)
Clovnii, asistenta și pacientul
au descoperit împreună o situație creativă pentru situația lor.
Și ghici ce, iată și cercetările care dovedesc asta.
Cercetări controlate aleatoriu în Israel și Italia
au arătat că clovnii medicali pot fi la fel de eficienți ca tranchilizantele
fără nici un efect secundar.
În anul 2004 am început să fac propriile mele runde de bufonerie
la Centrul de Oncologie Memorial Sloan Kettering din New York.
Eu și colegul meu am fost invitați să însoțim un copil de șase ani
cu cel mai adorabil accent sudic,
să-l însoțim în timpul curățării portului de chimioterapie,
o procedură obișnuită dar foarte neplăcută.
Am intrat împreună cu mama lui și cu asistenta
în micul său separeu cu draperiile trase.
Fiecare întâlnire cu un clovn medical începe cu consimțământul pacientului.
Așa că îi întrebăm dacă putem să fim prezenți.
El spune: „Desigur”.
Suntem adesea singurul element pe care un copil îl poate controla
când este într-un spital.
Așa că începem cu un truc cu cărți de joc,
îi arătăm cărțile ca el să aleagă una.
Dar din moment ce asistenta se aproprie cu acul
să curețe portul,
el începe să țipe și să înjure
cum n-am auzit niciodată de la un copil de șase ani.
Așa că am întrebat: „Ar trebui să venim mai târziu?”
El s-a oprit, cu gura deschisă,
cu ochii plini de lacrimi, cu fața aprinsă de mânie,
apoi a zâmbit:
„Oh nu, îmi place de voi, vreau să fiți aici”.
Bine.
Așa că am început să cântăm un cântec,
colegul meu la flaut dulce, eu la perna de tras vânturi.
Asistenta se apropie din nou cu acul,
și se întâmplă din nou, acest torent de cuvinte obscene.
Am trecut de la joacă și râsete
la urlat și plânsete,
înainte și înapoi până ce procedura s-a terminat.
Pentru prima oară,
am experimentat această dualitate ciudată a bucuriei și suferinței.
Dar nu pentru ultima oară.
Vedeți, când suntem aici, nu suntem aici doar să distrăm
sau să facem pe cineva să se simtă mai bine.
Clovnii medicali lucrează moment cu moment
pentru a crea conexiuni între clovni,
asistentă, părinți și copil.
Asta asigură o sursă de putere sau de control al copilului
în timp ce personalul medical își face treaba.
Am petrecut peste un deceniu aducând bucurie și încântare
la căpătâiul multor copii în fază terminală
în cele mai bine cotate spitale din New York.
Și știți ce am învățat?
Toată lumea suferă.
Personalul medical, familia, pacienții.
Pacienții sunt în spital pentru că suferă.
Familia suferă experimentând incertitudine, întristare
și poverile financiare ale bolii.
Personalul suferă, numai că e mai mult decât epuizare.
Din ce în ce mai mulți lucrători medicali
raportează că lucrează peste măsură și sunt suprasolicitați.
Acum, nu sunt atât de naiv încât să sugerez
că soluția ar fi să trimitem clovnii.
(Râsete)
Dar dacă ar fi așa?
Dacă instrumentele practicanților a artei clovnilor medicali
ar pătrunde în întregul nostru sistem de sănătate?
În 2018, la Întrunirea Internațională a Bufoneriei din Sănătate,
ei reprezentau peste 150 de programe în 50 de țări diferite.
Universitatea din Haifa
oferă programe formale preuniversitare în bufonerie medicală.
Argentina a promulgat legi necesitând prezența clovnilor medicali
în spitale publice din cea mai mare provincie a sa.
Și această muncă afectează mai mult decât pacienții.
face lucrurile mai bune pentru întreaga echipă medicală.
Unul din jocurile mele preferate era să dăm în spital
muzică de lift.
Îmi plac lifturile, pentru că sunt un loc
unde cărările se încrucișează, unde se întâlnesc diferite lumi.
E intim,
inconfortabil de liniștit
și cere o mică întrerupere jucăușă.
Ușile se închid
iar „Fata din Ipanema” începe să cânte la orga Hammond,
pentru că țin un difuzor portabil în buzunarul meu.
Așa că pentru cei care sunt obișnuiți cu liftul tăcut și steril,
este un moment surprinzător.
Oamenii au permisiunea de a-și da seama sau nu de această întrerupere.
Jocul crește cu fiecare oprire,
căci în momentul când liftul se oprește,
muzica se oprește.
Noi pasageri intră în el,
iar pasagerii actuali observă noii pasageri,
surpriza lor, pe măsură ce aud muzică de lift pentru prima oară.
Observăm schimbarea adulților
ce stau tăcuți, străini unul de altul într-un lift,
în încercarea de a-și suprima voioșia,
întrebându-se: „Este asta o petrecere în lift?",
apoi râzând cu gura până la urechi.
Cercetările făcute în Brazilia,
Australia, Canada și Germania
confirmă că intervențiile artistice ale clovnilor medicali
îmbunătățesc mediul de muncă pentru personal, dincolo de lift,
și sprijină munca lor de a trata bolnavii.
Cercetări promițătoare în SUA ne arată
că implementarea artelor în spital
poate îmbunătăți mediul de lucru,
aducând satisfacție la locul de muncă
și servicii medicale mai de calitate.
Munca mea m-a învățat
cum să fiu de fapt prezent.
Cum să respir într-o cameră cu o persoană îndurerată.
Cum să mă conectez,
să capăt încredere, indiferent de vârstă, de abilitățile sau boala pacientului.
Și cum bufoneria medicală este un mod excelent de a folosi artele
pentru a readuce grija în serviciile noastre de sănătate.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)