Ovo je prvi put da sam pratio Miša Pinkija.
(Smeh)
Ako vam ništa drugo ne može reći da nauka može biti zanimljiva,
da nauka može biti nasuprot intuiciji, da može da vas oduševi,
i u narednih nekoliko minuta ću vam reći
da nauka može i da spašava živote.
Započnimo nekim dobrim vestima,
a dobre vesti se odnose na to šta mi znamo na osnovu biomedicinskih istraživanja
koja su zapravo promenila rezultate mnogih veoma ozbiljnih bolesti.
Započnimo s leukemijom, akutnom limfoblastnom leukemijom, ALL,
najčešćim oblikom raka kod dece.
Kada sam bio student, stopa smrtnosti je bila 95 procenata.
Danas, nekih 25-30 godina kasnije,
govorimo o smrtnosti smanjenoj za 85 procenata.
Svake godine se izleči šest hiljada dece,
koja bi ranije umrla od ove bolesti.
Ako želite zaista visoke brojke,
pogledajte ove brojke za bolesti srca.
Srčane bolesti su nekada bile najveći uzročnik smrti
pogotovo za muškarce u 40-im.
Danas smo svedoci 63-procentnom smanjenju smrtnosti od srčanih bolesti -
izvanredno, više od milion smrtnih slučajeva se izbegne svake godine.
Neverovatno, AIDS je upravo prošlog meseca proglašen
hroničnom bolešću,
što znači da se za dvadesetogodišnjaka zaraženog HIV-om
očekivalo da neće živeti nedeljama, mesecima, godinama
kako smo govorili pre samo 10 godina,
već da će živeti decenijama
i da će verovatno umreti u starosti od 60 ili 70 godina od nekog drugog uzročnika.
To su zaista izuzetno značajne, izvanredne promene
u prognozi kod nekih od najvećih uzročnika smrti.
Posebno kod moždane kapi, za koju možda ne znate
da je bila jednako kao i srčane bolesti
jedan od najvećih uzročnika smrti u ovoj zemlji pored raka.
To je bolest o kojoj sada znamo
da ako nastradalog možete da odvedete do hitne pomoći u roku od 3 sata,
bolnicu će napustiti njih oko 30 procenata bez bilo kakvog invaliditeta.
To su izvanredne priče, dobre novosti koje dovode do razumevanja
nečega o bolestima što nam je omogućilo
da rano otkrivamo i da rano intervenišemo.
Rano otkrivanje, rana intervencija,
to je priča o tim uspesima.
Govori vam o tome kako biomedicinska istraživanja
Zaista mogu da promene izglede za milione ljudi.
Nažalost, ta vest nije u svemu dobra.
Pređimo na jednu drugu priču u vezi sa samoubistvima.
To, naravno, nije bolest sama po sebi.
To je stanje ili situacija koja dovodi do smrti.
Ne znate možda koliko je raširena.
U SAD je svake godine 38.000 samoubistava.
To znači jedno u približno svakih 15 minuta.
Treći najčešći uzrok smrti u starosti između 15 i 25 godina.
To je neobična priča kada shvatite
da je dvaput češća od ubistava
i u stvari, češći uzrok smrti
od saobraćajnih udesa u ovoj zemlji.
Kada govorimo o samoubistvima, ovde postoji i doprinos medicine,
pošto je 90 procenata samoubistava vezano za mentalne bolesti:
depresiju, bipolarni poremećaj, šizofreniju,
anoreksiju, graničnu ličnost.
Postoji dugačak spisak poremećaja koji tome doprinose
i, kao što sam ranije spomenuo, česta su u ranom životu.
Ali kod tih poremećaja se ne radi samo o smrtnosti.
Radi se i o morbiditetu. Ako pogledate invaliditet,
koji meri Svetska zdravstvena organizacija,
s nečim što nazivaju DALY (Godine života prema invaliditetu),
to je vrsta mere na koju niko ne bi ni pomislio
osim ekonomista,
osim toga to je jedan način kojim se pokušava uloviti izgubljeno
zbog invaliditeta iz zdravstvenih razloga,
i kao što možete videti, skoro 30 procenata
od svih zdravstvenih razloga
može se pripisati mentalnim poremećajima, neuropsihijatrijskim sindromima.
Verovatno mislite da to nema nikakvog smisla.
Mislim, rak deluje mnogo ozbiljnije.
Bolesti srca deluju mnogo ozbiljnije.
Ali one su zapravo niže na listi, kao što vidite,
i to je zbog toga što ovde govorimo o invaliditetu.
Šta je pokretač invaliditet kod tih poremećaja
kao što su šizofrenija, bipolarni poremećaj i depresija?
Zašto su one ovde na prvom mestu?
Verovatno postoje tri razloga.
Jedan je da su veoma raširene.
Otprilike jedan od pet ljudi oboleće
od jedne vrste tih poremećaja u toku svog života.
Drugo, neke ljude
to, naravno, zaista onesposobi,
što se dešava u 4-5 procenata,
možda jedan u 20 bude zaista onesposobljen nekom od ovih bolesti.
Ali ono što zaista utiče na te brojke,
na taj visok morbiditet i do neke mere visoku smrtnost
to je činjenica da one nastaju vrlo rano u životu.
Kod polovine će se pojaviti do 14. godine, kod 75 procenata do 24. godine,
što daje sasvim drugačiju sliku od one koja se vidi
ako je reč o raku ili o bolestima srca, dijabetesu, hipertenziji -
kod većine glavnih bolesti
za koje mislimo da su izvori morbiditeta i smrtnosti.
To su u stvari hronični poremećaji mladih ljudi.
Obratio sam vam se sa rečima da imam neke dobre vesti.
Ovo očito nije jedna od njih.
Ovaj deo je
možda najteži za mene
i na neki način je jedna vrsta ispovesti za mene.
Moj posao se sastoji iz toga da zapravo
osiguramo napredak kod svih tih poremećaja.
Ja radim za saveznu vladu.
Zapravo radim za vas, vi mi dajete platu.
I možda ćete sada,kada znate šta radim
ili možda šta sam propustio da uradim, pomisliti da bi trebalo da me otpuste
i ja bih to sigurno mogao da razumem.
Ali ono što želim da sugerišem
i razlog zbog čega sam ovde,
to je da vam kažem da mislim da smo skoro zašli u sasvim drugačiji svet
ako razmišljamo o tim bolestima.
To će donekle zavisiti
od rada za koji ćete čuti danas.
To će biti zaista uzbudljivo
i tehnički istinski transformativno.
Želim zapravo da vam prenesem
da su najbitnije informacije konceptualne.
Ono o čemu sam vam do sada govorio
su mentalni poremećaji, bolesti uma.
To zapravo postaje prilično nepopularan izraz ovih dana
i ljudi osećaju, iz bilo kog razloga,
da je politički bolje da se koristi izraz poremećaji ponašanja
i da se o tome govori kao o poremećajima u ponašanju.
Pošteno. To jesu poremećaji ponašanja
i jesu poremećaji uma.
Ali voleo bih da predložim to da su oba ova pojma,
koja su u igri sto godina ili više,
sada u stvari prepreke za ostvarivanje napretka,
a napredak koji treba ovde idejno da napravimo
je da ponovno promislimo o tim poremećajima kao o moždanim poremećajima.
Neki od vas će sada reći:
"O bože, evo nas opet.
Sada ćemo slušati o biohemijskoj neravnoteži
ili ćemo slušati o lekovima
ili ćemo čuti vrlo uprošćenu misao
koja će naše subjektivno iskustvo pretvoriti u molekule
ili možda u neku vrstu veoma jednostranog razumevanja
o tome šta to znači imati depresiju ili šizofreniju."
Tokom ovog dana
čućete da kada pričamo o mozgu,
to može biti sve drugo, samo ne jednostrano, uprošćeno ili redukovano.
Zavisi, naravno, na kom nivou
ili u kom obimu želite da razmišljate,
ali to je organ nadrealne složenosti
i mi smo tek na početku razumevanja
čak i toga kako da ga proučavamo,
da li kao 100 milijardi neurona smeštenih u korteksu
ili 100 biliona sinapsi
koje čine sve spojeve.
Tek smo započeli da odgonetamo
kako da se latimo ove veoma složene mašine
koja obrađuje informacije na izvanredne načine
i koristi naše sopstvene umove da razume taj zapleteni mozak
koji je potpora našim sopstvenim mislima.
To je zapravo vrsta okrutnog evolucijskog trika
da jednostavno nemamo mozak
koji bi bio dovoljno dobro spojen da bi se sam razumeo.
Ali zapravo napredujemo, i zbog nekih tehnologija
o kojima ćete danas čuti
zapravo možemo da počnemo da ovo povezujemo.
Na neki način vas on zapravo nagoni,
da, kada ste na sigurnom području proučavanja ponašanja ili saznanja,
nečega što možete da promatrate,
da se to na neki način čini jednostavnijim i redukovanijim,
nego pokušavanje da se bavite ovim veoma složenim, tajanstvenim organom
koji počinjemo da pokušavamo da razumemo.
Dakle, u slučaju moždanih poremećaja
o kojima sam vam već pričao, depresiji,
opsesivno kompulsivnom poremećaju, posttraumatskom stresnom poremećaju,
iako nemamo produbljeno, suštinsko razumevanje
kako se oni nenormalno obrađuju
ili šta mozak radi kod tih bolesti,
uspeli smo već da identifikujemo neke razlike u spojevima ili neke načine
na koje su tokovi različiti
kod ljudi s tim poremećajima.
Mi to nazivamo ljudski konektom
i možete ga zamisliti kao neku vrstu šeme za povezivanje mozga.
Čućete više o tome za nekoliko minuta.
Ovde je važan deo da kada počnete da posmatrate
ljude s ovim poremećajima,
jednog od nas petoro koji se na neki način bori,
otkrivate da postoje mnoge varijacije
u načinu na koji je mozak povezan, ali da postoje i predvidljivi šabloni.
Ovi šabloni su faktori rizika
za razvoj jednog od ovih poremećaja.
To je malo drugačije od načina mišljenja o poremećajima mozga kao što su
Hantingtonova, Parkinsonova ili Alchajmerova bolest
gde imate porušeni deo vaše moždane kore.
Ovde je reč o zastoju u saobraćaju ili o zaobilaznicama
ili je ponekad problem samo u načinu kako su stvari povezane
i načinu na koji mozak funkcioniše.
Mogli biste to uporediti, ako želite,
s infarktom miokarda, srčanim udarom, na jednoj strani,
gde imate odumrlo tkivo u srcu,
naspram aritmije, gde organ jednostavno ne funkcioniše
zbog unutrašnjih komunikacijskih problema.
U oba slučaja biste mogli umreti;
a samo u jednom od njih naći ćete veliko oštećenje.
Kada razmišljamo o tome,
možda je bolje da se, u stvari,
malo udubimo u jedan određeni poremećaj,
u šizofreniju.
Mislim da je to dobar slučaj da se pomogne u razumevanju
toga zašto je bitno misliti o ovome kao poremećaju mozga.
Šizofrenija je poremećaj koji se javlja
što se tiče simptoma psihoze,
što je način na koji je dijagnostikujemo,
prividi, halucinacije, problemi sa razmišljanjem,
problemi s pažnjom,
uglavnom u periodu od 18 do 22, 23, 24. godine.
Ovo su snimci skenera Džudi Rapoport i njenih kolega
na Nacionalnom institutu za mentalno zdravlje
na kojima su proučavali decu s veoma ranom pojavom šizofrenije,
i već možete videti u gornjem delu
područja koja su crvena ili narandžasta, žuta,
to su mesta u kojima je manje sivih ćelija,
i kako su ih pratili u periodu od 5 godina,
upoređivali ih s kontrolnim starosnim uzorcima,
možete videti da posebno u predelima
kao što je dorzolateralni prefrontalni deo korteksa
ili superiorni temporalni girus
postoji temeljan gubitak sivih ćelija.
I to je važno,
ako pokušate da ovo modelirate,
možete da razmišljate o normalnom razvoju
kao o procesu u kome se gubi masa moždane kore,
sive ćelije korteksa,
Kod šizofrenije se dešava
da u nekom trenutku pređete tu tačku
i kada se to desi,
prelazite prag, a prag je taj
gde kažemo, ovo je osoba koja ima tu bolest,
zato što oni imaju simptome u ponašanju,
halucinacije i privide.
To je nešto što možemo promatrati.
Ako pogledate izbliza,
možete videti da su zapravo prešli različite pragove.
Oni su prešli moždani prag mnogo ranije
možda ne u starosti od 22 ili 20 godina
nego već u starosti od 15 ili 16
počinjete da uočavate da je razvojna putanja sasvim različita
na nivou mozga, ali ne i na nivou ponašanja.
Zbog čega je to važno?
Prvo zato što kod moždanih poremećaja, ponašanje se poslednje promeni.
Mi to znamo za Alchajmerovu, Parkinsonovu, Hantingtonovu bolest.
Promene u mozgu postoje deceniju ili više
pre nego što se primete prvi znaci promena u ponašanju.
Instrumenti koje sada imamo, a ovome ćete čuti više
u toku dana,
poboljšavaju se svake godine,
sada nam dozvoljavaju da otkrijemo ove moždane promene mnogo ranije,
mnogo pre nego što se simptomi pojave.
Ali, ono što je najvažnije, da se vratimo na početak.
Dobre vesti u medicini su
rana otkrića, rane intervencije.
Da smo čekali do srčanog udara,
svake godine bi u ovoj zemlji stradalo
više od milion života od bolesti srca.
To je tačno to što radimo danas
kada odlučujemo da svaki oboleli od jednog od tih moždanih poremećaja,
poremećaja moždanog toka, ima poremećaj ponašanja.
Mi čekamo dok se ponašanje ne ispolji.
To nije rano otkrivanje. To nije rana intervencija.
Sada da razjasnim, mi još nismo sasvim spremni da to radimo.
Nemamo sve činjenice.
Zapravo još ne znamo ni kakvi će biti instrumenti,
niti tačno šta da tražimo u svakom primeru
da bismo mogli dopreti tamo pre nego što se pojave promene u ponašanju.
Ali ovo nam govori koliko je nužno da o tome razmišljamo i gde treba da idemo.
Da li ćemo uskoro u tome biti?
Mislim da je to nešto što će se dogoditi
tokom sledećih par godina,
ali bih voleo da završim citatom
o pokušaju predviđanja kako će se to dogoditi,
nekoga ko je mnogo razmišljao
o idejnim i tehnološkim promenama:
"Mi uvek precenjujemo promene koje će se dogoditi
u sledeće dve godine i potcenjujemo
promene koje će se dogoditi u sledećih 10." - Bil Gejts
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)