עמוק בג'ונגל של ויאטנאם,
חיילים משני הצדדים
נלחמו בתשישות מחום ואחד מהשני
במשך כמעט 20 שנה.
אבל המפתח לניצחון הקומוניסטי
לא היה נשקים או עמידות,
זו היתה דרך עפר.
נתיב הו צ'י מין,
המתפתל דרך ויאטנם, לאוס וקמבודיה,
החל כרשת פשוטה של דרכי עפר
ופרחה למרכז
האסטרטגיה המנצחת של צפון ויאטנם
במהלך מלחמת ויאטנם,
סיפקה נשק,
כוחות,
ותמיכה פסיכולוגית לדרום.
הנתיב היה רשת של שבילים,
דרכי עפר,
ומעברי נהרות
שנמתחו מערבה מצפון ויאטנם
ודרומה ליד רכס ההרים טרונג סון
בין ויאטנם ללאוס.
המסע לדרום לקח במקור שישה חודשים.
אבל, עם הנדסה והמצאה,
הויאטנמים הרחיבו ושיפרו את הנתיב.
לקראת סוף המלחמה,
כשהדרכים הראשיות עקפו דרך לאוס,
זה לקח רק שבוע אחד.
כך זה קרה.
ב 1959, כשהיחסים התדרדרו
בין הצפון והדרום,
מערכת של נתיבים נבנתה כדי להחדיר
חיילים, נשק, ואספקה לתוך דרום ויאטנם.
הכוחות הראשונים נעו בטור עורפי
לאורך השבילים בהם השתמשו קבוצות אתניות מקומיות,
וענפים שבורים בצמתים מאובקות
היו לעיתים קרובות הדבר היחיד שהראה את הכיוון.
בהתחלה, רוב השיירות הקומוניסטיות
שירדו בדרך
היו דרומיים במקור שהתאמנו בצפון ויאטנם.
הם התלבשו כמו איכרים אזרחיים
בשחור, פיג'מות ממשי עם צעיף משובץ.
הם נעלו את סנדלי הו צ'י מין על רגליהם,
חתוכים מצמיגים של משאיות,
ונשאו את מנת האורז המבושל שלהם
במעי פילים,
צינור בד היה תלוי סביב גופם.
התנאים היו קשים
ומיתות רבות נגרמו בגלל חשיפה,
מלריה,
ודיזנטריה אמבית.
איבוד הדרך,
רעב למוות,
והאפשרות לתקיפה של טיגריסים ודובים פראיים
היו איומים תמידיים.
הארוחות היו אורז ומלח חסרי גיוון,
והיה קל לברוח.
פחד, שיעמום, וגעגועים הביתה
היו הרגשות השולטים.
וחיילים מלאו את זמנם הפנוי
בכתיבת מכתבים,
ציור,
ושתיה ועישון עם כפריים מקומיים.
הכוחות הראשונים במורד הדרך
לא נלחמו הרבה.
ואחרי מסע מעייף של שישה חודשים,
הגעה לדרום היתה ארוע גדול,
שנחגג לרוב בפריצה בשיר.
עד 1965, המסע במורד הדרך היה יכול להיות מבוצע במשאית.
אלפי משאיות שסופקו על ידי הרוסים והסינים
לקחו את המשימה במהלך הפצצות ה B-52 האכזריות
ונהגי משאיות היו ידועים כטייסי קרקע.
כשהתנועה במורד הנתיב התגברה,
כך גברו גם הפצצות ארצות הברית.
הם נהגו בלילה ומוקדם בבוקר
כדי לחמוק מהמתקפות,
וצופים היו מוכנים
להזהיר נהגים מפני מטוסי אוייב.
כפריים לאורך הדרך אירגנו צוותים
כדי להבטיח זרימה של תנועה
ולעזור לנהגים לתקן נזקים שנגרמו מהתקפות אוויריות.
הקריאות שלהם היו,
"הכל למען אחינו הדרומיים!"
ו "אנחנו לא נדאג לבתים שלנו
אם הרכבים לא עברו עדיין."
כמה משפחות תרמו את דלתותיהם
ומיטות העץ שלהם כדי לתקן כבישים.
הכוחות הויאטנמיים השתמשו בהטעייה
כדי לגרום למטוסים אמריקאים להפציץ מורדות הרים
כדי ליצור חצץ לשימוש
בבניית ואחזרת כבישים.
האבק האדום שנמצא בכל מקום חדר לכל חריץ.
לנתיב הו צ'י מין היה השפעה מכרעת
על מלחמת ויאטנם
והוא היה המפתח להצלחה של האנוי.
הניצחון הצפון ויאטנמי לא נקבע בשדה הקרב,
אלא על ידי הנתיב,
שהיה הגורם המכריע הפוליטי,
האסטרטגי
והאקונומי.
האמריקאים הכירו בהשגים שלו,
וקראו לנתיב,
"אחד ההשגים הגדולים
בהנדסה צבאית במאה ה 20."
הנתיב היא עדות לכוח הרצון
של העם הויאטנמי,
והאנשים והנשים שהשתמשו בנתיב
הפכו לגיבורי עם.