Avui, una senyora confusa ha vist la closca on hi ha la meva ànima,
i ha dic que sóc eloqüent.
Això significa que la vocalització i dicció
em surten així sense pensar-hi, perquè sóc eloqüent.
Quan el professor em pregunta
i la meva resposta està connotada amb llenguatge urbà,
no hi ha mala intenció.
Presteu atenció:
Com que sóc eloqüent, quan el pare em pregunta:
"Què collons és això?"
La meva resposta eloqüent mai és la inadequada.
Li dic: "Pare, aquest és el problema principal a tractar"
I quan sóc a casa parlo diferent perquè puc.
Quan el meu nen em diu: "Com va això, tia?"
Li dic: "M'acabo de fotre amb uns imbècils, però ja estic!"
A vegades, a classe, interrompo l'ambient intel·lectual per preguntar:
"Eh! Com és que aquests llibres mai parlen sobre la meva gent?"
Sí, he decidit tractar els meus tres idiomes per igual,
perquè sóc eloqüent.
Però qui controla l'eloqüència?
Perquè l'anglès és polifacètic i es troba en constant transformació.
Deveu pensar que és d'ignorant parlar un anglès xampurrejat.
Però sóc aquí per dir-vos que, inclús els americans eloqüents,
sonen fatal pels britànics.
Per això, quan el professor entra a classe i diu "hola",
l'aturo i li dic: "Nooooooo..."
No ets eloqüent.
La salutació correcta és: "Què passa?"
Deveu pensar que això és molt de barri, incorrecte.
Però sóc aquí per dir-vos que, encara que l'idioma tingui normes,
i, per tant, quan la mare em ridiculitza i diu: "tots com bojos anant a la tenda",
dic: "No... aquesta frase no segueix la normativa,
tal paraula mai va davant d'un gerundi,
un principi bàsic d'aquest idioma".
Si pogués vocalment, ho cantaria des del cim de cada muntanya
cada suburbi i cada barri.
"L'únic Déu de l'idioma és el que surt al Gènesi dient: 'està bé'".
Per això no us hauria de venir sempre darrere, amb una parla excel·lent.
Però no em jutgeu pel meu llenguatge ni assumiu que sóc ignorant per ensenyar.
Perquè parlo tres llengües, una per a cada situació:
Casa, escola i amics.
Sóc trilingüe.
A vegades sóc persistent amb la llengua, després canvio, i així no l'avorreixo.
A vegades deixo de banda dues llengües i utilitzo l'altra a classe
i quan les barrejo per error em sento estranya, com...
com si estigués cuinant al lavabo.
Ho sé,
us vaig agafar el llenguatge perquè m'havien robat el meu.
No em podeu demanar que parli sobre la vostra història
mentre la meva està trencada.
Aquestes paraules les diu algú que s'ha alimentat bàsicament
dels ideals eurocèntrics del moment.
I parlo una versió composta del vostre llenguatge
perquè el meu va ser exterminat juntament amb la meva historia.
Parlo anglès xampurrejat perquè ens recordin que això no és cap misteri.
Estic farta de les imatges negatives que tornen boja a la meva gent.
Per això, tret que ens veieu robant, deixeu-nos en pau.
Estic farta d'aquest racisme absurd.
No parleu de ser bo, si no sou coneguts per donar a la caritat.
Amb tot el que ens heu tret,
com voleu que marqui la nostra identitat en la llengua com una cosa dolenta?
No permetre que hi hagi confusió.
No permetre que hi hagi dubtes.
Això no és una promoció d'ignorància, sinó una celebració lingüística.
Per això posa "trilingüe" en la meva última sol·licitud de feina.
Els puc ajudar a diversificar els clients, és tot el que vull que sàpiguen.
I quan em truquin per fer l'entrevista, estaré orgullosa de mostrar que puc dir:
Què passa?
"Algun problema?"
I, és clar:
"Hola".
Perquè sóc eloqüent.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)