Anyukám mindig emlékeztetett rá,
hogy úgy nézek ki, mint egy LEGO-emberke.
(Nevetés)
Fején találta a szöget.
A LEGO olyan cég, ami sikeresen elérte,
hogy mindenki azt higgye: a LEGO az ő országából származik.
Pedig nem, hanem az én hazámból.
Képzelhetik, milyen izgatott lettem, amikor a LEGO család felkért rá,
hogy dolgozzak velük a Kocka háza megtervezésén.
Ez az építészeti modell – természetesen LEGO-kockákból raktuk ki.
Itt a végeredmény.
Az volt a célunk, hogy olyan épületet tervezzünk,
ami interaktív, magával ragadó és játékos is egyben,
akárcsak maga a LEGO,
a tetőn ilyen egymásba kapcsolódó játszóterek vannak.
A földszinten belépünk egy előcsarnokba,
ahol a billundiak jegy nélkül ingyen járkálhatnak.
Valószínűleg ez az egyetlen múzeum a világon,
ahol mindent szabad megérinteni.
A tervezés dánul úgy hangzik, "formgivning", ez szó szerint azt jelenti:
formát adni annak, aminek még nincs formája.
Azaz formát adni a jövőnek.
Épp azt szeretem a LEGO-ban, hogy nem játék.
Olyan eszköz, mellyel a gyerekek saját világot építhetnek maguknak,
aztán játszva benépesíthetik,
meghívhatják barátaikat, hogy aztán együtt belakják és tovább építsék birodalmukat.
Pontosan ezt jelenti a "formát adni."
Emberként hatalmunkban áll formálni a jövőnket.
A LEGO ihlette
koppenhágai szociális lakásprogramunkat is,
ahol faelemeket rakosgattunk egymásra.
Hagytunk köztük üres helyet extra belmagassághoz és erkélyeknek.
Az elemek enyhén tekergőznek,
így görbéket vagy bármilyen természetes formát létre tudunk hozni,
bármilyen városi környezethez igazodva.
A környezetbe illesztés talán az egyik legnagyobb kihívás az építészeknek.
Itt egy másik, vancouveri példa.
Felkértek minket, nézzük meg a helyet, ahol a Granville-híd
háromfelé ágazik a belváros felé.
Úgyhogy elkezdtük feltérképezni a különböző akadályokat.
Építkezésnél 30 méteres távolságot kell tartani a hídtól,
mert a város biztosítani akarja,
hogy senki ne a híd forgalmába nézzen.
Van egy park, amit egyáltalán nem árnyékolhatunk le.
Így végül egy apró, háromszög alakú üres helyünk maradt,
ami szinte túl kicsi ahhoz, hogy beépítsük.
De aztán arra gondoltunk,
mi lenne, ha a 30 méteres minimum táv tényleg minimum táv lenne –
ahogy a magasba érünk, visszaállíthatjuk az épület méreteit.
Így is tettünk.
Aki áthajt a hídon,
olyan, mintha elhúzna egy függönyt,
így fogadja az érkezőt Vancouver.
Vagy mintha az aszfalt repedéseiből kihajtana egy növény,
és virágba borulna a fényben és a levegőn.
A híd alatt együtt dolgoztunk Rodney Grahammel
és más vancouveri művészekkel,
hogy megalkossuk az utcai művészet úgynevezett Sixtus-kápolnáját,
egy fejjel lefelé álló művészeti galériát,
ami megkísérli kihozni a legjobbat a híd hátrányaiból.
Bár úgy néz ki, mint valami szürreális építmény,
tökéletesen belesimul a környezetébe.
Ha tehát hídból lehet múzeum, akkor múzeumból is lehet híd.
Norvégiában olyan múzeumot építünk, mely átível egy folyón,
és a látogatók úgy járhatják végig a kiállításokat,
hogy átsétálnak a szoborpark egyik oldaláról a másikba.
A környezetébe simuló építészet példája.
Kínában egy energiaellátó vállalat központját építettük meg,
és olyanra terveztük a homlokzatát, mint egy Issey Miyake ruhaanyag.
Plisszírozott, így szemben áll a nap uralkodó irányával,
minden áttetsző;
szemben a nappal, csupa üveg.
Nagyjából az egész épület egyfajta átmenet a tömör és az átlátszó között.
És ez a roppant egyszerű ötlet mozgó részek nélkül
vagy bármilyen technológia nélkül,
pusztán csak a homlokzat geometriája miatt
mintegy 30 százalékkal csökkenti a hűtés energiáját.
Szóval elmondhatjuk, ami elegáns kinézetűvé tesz egy épületet,
az ugyanaz, mint ami elegánssá teszi a működését.
Olyan építészet ez, ami alkalmazkodott a klímájához.
A kultúrákat is összeigazíthatjuk,
mint például Manhattenben, fogtuk a koppenhágai közösségi teres
udvari építkezést, ahol az emberek sétálgathatnak,
ebben az oázis-féleségben a város közepén,
és kombináltuk egy amerikai felhőkarcoló
tömörségével és függőleges formájával.
Ebből "udvarkarcolót" építettünk, ezt a nevet adtuk neki.
New Yorktól Koppenhágáig.
A koppenhágai parton
épp most fejezzük be ezt a hulladékból energiát előállító erőművet.
Ez lesz a világ legtisztább ilyen jellegű erőműve,
a kéményekből nem füstölnek mérgező anyagok.
A mérnöki munka elbűvölő csodája, hogy teljesen láthatatlan.
Arra gondoltunk, hogyan fejezhetnénk ezt ki?
Koppenhágában van havunk, mint láthatják,
hegyeink viszont egyáltalán nincsenek.
Busszal hat órás út Svédországba,
ha lesiklásra vágyunk.
Úgyhogy arra gondoltunk, építünk egy lesiklópályát
az erőmű tetejére.
Ez itt az első próbasiklás, pár hónapja rendeztük meg.
Nekem az tetszik benne,
hogy a formatervezés világrengető erejét is megmutatja.
Van egy öt hónapos kisfiam,
ő már olyan világban nő fel,
ahol senki nem fog emlékezni olyan korszakra,
amikor még nem lehetett síelni az erőmű tetején.
(Nevetés)
(Taps)
Képzeljék el, hogy neki és nemzedékének ez teljesen magától értetődő.
Képzeljék el, mekkorát ugorhatnak,
milyen elrugaszkodott ötleteket fognak megvalósítani a jövőben.
Közvetlenül elé kerül a legkisebb építményünk.
Alapvetően kilenc konténerből áll,
ezeket egy lengyel hajógyárban szereltük össze,
aztán átvontattuk a Balti-tengeren,
megérkezett a koppenhágai kikötőbe,
ma pedig tizenkét diáknak nyújt otthont.
Mindannyian a vízre látnak ki,
ablakukból egyenest a koppenhágai tiszta kikötőjébe ugorhatnak,
aztán vissza.
A hőellátást teljes egészében tengeri termálforrások biztosítják,
az összes energiát a napból nyerik.
Ez az első tizenkét egység Koppenhágában,
újabb 60 már úton van,
még 200 érkezik Gothenburgba,
és tárgyalásban állunk a párizsi olimpia szervezőivel,
hogy kis úszó falut építünk a Szajnára.
Igen erősen a nomád, ideiglenes építményekre emlékeztető módon.
Városaink vízpartjai sokféle átalakuláson mennek keresztül.
Gazdasági, ipari és klímaváltozáson.
Ez itt Manhattan, a Sandy hurrikán előtt,
ez pedig utána.
Meghívtak minket New Yorkba,
hogy nézzük meg, tudnánk-e védőrendszert építeni áradás ellen
anélkül, hogy gátat építenénk,
ami elválasztja a város életét a környező víztől.
A High Line megihletett minket.
Talán hallottak már a High Line-ról, ez a csodálatos park New Yorkban.
Alapvetően leszerelt vasúti pályára épült,
ebből lett a város egyik legnépszerűbb sétánya.
Arra gondoltunk tehát,
megtervezhetnénk-e a szükséges árvízvédelmet úgy,
hogy ne kelljen várni addig, míg lezárjuk, mielőtt megszépül.
Leültünk hát a folyó mentén élő városlakókkal,
és együtt próbáltuk megtervezni a szükséges árvízvédelmet úgy,
hogy a part könnyebben megközelíthető legyen,
és öröm legyen ott sétálni.
A Roosevelt út alatt pavilonszerű épületeket emelünk,
zsilipfalakkal, amik leereszthetők, és nem engedik be a vizet.
Kis lépcsőzetes teraszokat építünk,
így az alsó rakparti rész is élménydús lesz,
ugyanakkor az áradástól is megvéd.
Az East River Park északi részén
lágy ívű dombokat építünk,
amik megvédik a parkot az autópálya zajától,
de szükség esetén megfelelő árvízvédelmet biztosítanak,
egy árhullám esetén képesek megállítani a hullámokat.
Programunk a Dryline ["Szárazvasút"] nevet kapta,
lényegében a High Line [Magasvasút] után.
(Nevetés)
A High Line, ami szárazon tartja New Yorkot.
(Taps)
A terv szerint az első kapavágás az East riveri szakaszon
év végéig megtörténik.
De a terveket lényegében együtt alakítottuk ki
az alsó-manhattani lakossággal,
hogy számba vegyük az összes szükséges infrastruktúrát ahhoz,
hogy rugalmas legyen, pozitív társadalmi és környezeti mellékhatásokkal.
És nem New York az egyetlen ilyen helyzetbe került település.
Az már biztos, hogy 2050-re
a világ nagyvárosainak 90 százaléka
szembesül az emelkedő tengerszint problémájával.
Hamburgban egy egész városrészt építettek,
ahol úgy tervezték a járószintet,
hogy ellenálljon az elkerülhetetlen áradásnak.
Svédországban olyan várost terveztek, ahol az összes park nyirkos kertekből áll,
amiket arra terveztek, hogy bírja az árvizet és a szennyvizet.
Arra gondoltunk –
ma már hárommillióan
élnek folyamatosan tengeren.
Úgyhogy arra gondoltunk, miért ne építhetnénk olyan úszó várost,
amely az ENSZ összes fenntartható fejlődési célját
egy merőben új mesterséges
ökoszisztémába foglalja.
És természetesen olyanra kell terveznünk, hogy képes legyen ellátni magát energiával
az óceán termálforrásaiból,
az árapály, az áramlatok, a hullámok erejéből,
a szélenergiából,
a nap melegéből és energiájából.
Összegyűjtjük az esővizet is
ebbe a mesterséges szigetvilágba,
organikus és mechanikus módon kezeljük,
tároljuk és tisztítjuk.
Az összes élelmiszert helyben kell megtermelnünk,
hal- és növényalapú lesz,
mert tejtermékek előállítására nem lesz hely.
Végül pedig
helyben dolgozzuk fel a szemetet,
komposztáljuk, majd energiává alakítjuk át az összes hulladékot.
Képzeljék el, ahol egy hagyományos városfejlesztési főtervben
jellemzően úthálózatot rajzolunk, ahol az autók fognak járni,
parcellákat rajzolunk, azokra esetleg épületek vázlatait.
Ez a főterv, először is néhány szakértővel összeülve
átnéztük az összes rendelkezésünkre álló
megújuló természeti erőforrást,
aztán nekiálltunk ezek szabályozásának,
egyfajta mesterséges ökoszisztémával vagy valamiféle városi metabolizmussal.
Moduláris felépítésű lesz,
úszóképes,
úgy tervezzük, hogy ellenálló legyen a trópusi viharokkal szemben.
Előregyártott vontatható, egymáshoz rögzíthető elemeket készíthetünk,
így kis közösséget formálnak.
Megtervezzük ezeket a parti kiegészítőket is,
így bár moduláris és racionális,
mégis egyedi lehet minden sziget, mert másképp néz ki a partvidékük.
Az építményeknek viszonylag alacsonynak kell lenniük,
hogy megtartsák a gravitációs úszóképességük súlypontját.
Az egész mezőgazdaságot úgy fogjuk alkalmazni,
hogy egyben közösségi tereket is létrehozunk vele,
így permakultúrás kertek előnyeit is élvezhetjük.
Trópusokra tervezzük, ezért minden háztető
a legnagyobb mértékben begyűjti a napenergiát, és árnyékol is.
Minden építőanyag könnyű és megújuló lesz,
például bambusz és fa,
ezekből ilyen bűbájos, barátságos környezetet alakíthatunk ki.
Bármelyik építménynél az a cél, hogy illeszkedjen ehhez a platformhoz.
A pontonhidak aljában lesz az összes tároló,
olyan, mint a diákszállók megaváltozata,
amikkel már volt dolgunk.
Itt tároljuk az összes előállított energiát,
itt tároljuk és kezeljük az összes vizet.
Feldolgozzuk az összes hulladékot és komposztálunk.
Ezen kívül némi aeropóniás és hidropóniás
háttérgazdálkodást is folytatunk.
Úgy képzeljék el, mintha függőleges rész húzódna végig ezen a tájon,
fent függőleges farmjaink lennének;
lent pedig aeropóniás és akvapóniás termesztés folyna.
Még lejjebb óceáni farmjaink lennének,
és ahol összekötjük a szigetet a tenger fenekével,
bioszikla felhasználásával új zátonyokat hozunk létre, az élőhely regenerálására.
Erre a kis szigetre 300 lakost képzeljenek el.
Aztán csoportosulások, városrészek alakulhatnak ki,
amik később tízezer fős lakosságú városba rendeződhetnek.
Elképzelhetik, ha ez az úszó város fellendül,
úgy gyarapszik, mint egy Petri-csészében tenyésztett kultúra.
Az egyik első hely, amit kinéztünk, ahol megvalósíthatnánk
vagy ahová csatlakoztathatnánk ezt az úszó várost,
a Pearl folyó deltája.
Képzeljék el ezt a napelemes pavilon-féleséget
a tengeren lebegő szigetcsoporton.
A sziget felé hajózunk, látjuk azokat, akik ott élnek,
akik ott hajózgatnak a változatos formájú vízi járműveken.
Megérkezünk ebbe a közösségi kikötő-féleségbe.
Permakultúrás kertek közt kószálhatunk,
amik termékeny tájak, de egyben közösségi kertek is.
Az üvegházak közt pálmaházak is akadnak, hogy megszépítsék a város életét,
lent pedig, a tenger mélyén
mindenütt gazdálkodás és kutatás folyik,
és mindenütt közösségi terek vannak.
Ily módon elképzelhetik, hogy ez a közösségi kikötő az,
ahol az emberek éjjel-nappal összegyűlnek.
És bár az elsőt trópusokra tervezzük,
úgy gondoljuk, ez az építészet bárhol alkalmazható,
elképzelhetnek egy közel-keleti
vagy délkelet ázsiai úszó várost is,
vagy egy napon majd akár egy skandinávot is.
Tehát mintegy összefoglalásként:
Az emberi test 70 százaléka víz.
Bolygónk felszínének 70 százaléka víz.
És ez a szint emelkedik.
Még ha az egész világ észbe is kapna már holnap,
és virradatra szénmentessé válna,
akkor is lennének szigetországok, melyek elkerülhetetlenül elsüllyednének,
hacsak nem építünk különböző formájú úszó emberi lakhelyeket.
A világegyetemben csak a változás állandó.
Világunk folyamatosan változik, most éppen éghajlatunk is.
Mindegy, mennyire kritikus a válság, márpedig az,
ez egyben közös emberi szupererőnket is jelenti.
Megvan az erőnk ahhoz, hogy alkalmazkodjunk a változáshoz,
és ahhoz, hogy mi alakítsuk a jövőnket.
(Taps)