[ אל תקבלו "כן" כתשובה, השיחה הכי החשובה שתנהלו עם ילדיכם - ג'ייסון ריד]
היה זה 21 במרץ, 2018.
הייתי עם אישתי במקסיקו וחגגנו את יום הולדתה.
בדיוק סיימנו ארוחת ערב נפלאה.
שוחחנו על חיינו הנהדרים לצד ילדינו
ועל השלב הבא של החיים שלנו שכן הילדים שלנו גדלים.
היה זה 11:03 בערב,
כשהגיעה הודעת הטקסט. [אל תאשימי את עצמך.]
[היית נהדרת ואני כל-כך מצטער. ביי.]
אישתי פלטה צעקה.
מיהרתי להוציא את הנייד וקראתי את ההודעה, שהסתיימה במילים
"מצטער. אוהב אותך.
"ביי."
נבהלתי נורא והתקשרתי הביתה.
הערתי את החותנת וצעקתי: "תמצאי את ריאן!"
היא רצה אל תוך הבית,
ולבסוף מצאה אותו.
הוא היה בעליית הגג.
היא צעקה - וזה ישאר בזכרוני לעולמים.
היא אמרה: "ג'יי, הוא תלה את עצמו!"
השעות הבאות היו מעורפלות.
היו שם הודעות טקסט, ושיחות טלפון, ואמבולסנים, ומשטרה, ורופאים.
הם הצליחו להחיות אותו ולפנות
אל בית החולים ראדי צ'ילדרנז בסן דייגו.
בזאת התחיל
מה שאמור היה להיות מסע של שלוש שעות,
אשר הפך לסיוט שנמשך 15 שעות,
בעודנו מפלסים את דרכינו אל סן דייגו.
ריאן הוכנס לתרדמת מלאכותית
שנמשכה שלושה ימים.
הרופאים והאחיות עשו מלאכה אדירה
בנסיונם לאזן בין תקווה למציאות,
אך בסוף קבעה סריקת CT שהוא היה במצב של מוות מוחי.
הצלחנו להעביר את 36 השעות הבאות יחד איתו,
באמירת מילות פרידה.
אפילו הצלחנו לצפות
בסדרה אהובה עלינו, שלושה פרקים אחרונים,
אוזניה אחת באוזני ושנייה באוזן שלו.
בלילה האחרון הצליח בני הבכור להתגנב פנימה עם בקבוק יין,
והרמנו כוסית לחיי ריאן
בעוד אנחנו מחביאים את הבקבוק מעיניהם של האחיות והרופאים.
ביום למחרת באו לאסוף אותנו,
והובילו אותנו אל מקום מיוחד בבית חולים
שבו כולנו נעמדנו סביבו,
והם ניתקו אותו ממכונת ההחיאה.
התבוננו עד שעקבות החיים האחרונות בגופו נמוגו,
וצבע עורו הפך לאפרורי.
והם קבעו את מותו.
אני רוצה שתדמיינו
עולם
שבו קיימת מחלה התוקפת את ילדינו,
שבו חצי מיליון חולים נמצאים על סף המוות,
ושבכל שנה מתים ממנה 5,000 איש.
מה תבחרו לעשות כהורים כדי להגן על ילדיכם?
מה ישודר ללא הפסקה בסי.אן.אן?
על מה הם יבחרו לדבר?
ומה יצבור תאוצה ברחבי המדיה החברתית?
אני רוצה שתדמיינו עולם זה, כי הוא קיים.
דיכאון הוא המחלה הזאת.
הוא גורם התמותה מספר שתיים בקרב ילדינו.
הוא נגמר, לעיתים קרובות מדי, בהתאבדות.
ודיכאון הוא מחלה שלא מדברים עליה
כאילו הייתה מחלה.
לא מתייחסים אליו באופן שבו מתייחסים למחלת הסרטן.
אנו מתייחסים אליו כאל משהו שאפשר להתנער ממנו ואז הכול בסדר,
או משהו שלא קיים.
נדמה כאילו אנחנו בזמנים האפלים,
כאשר איש לא רוצה לספר לאחרים
מה קורה בתוך המשפחה או עם חברים,
בגלל הפחד להישפט ע"י הסובבים.
ב-26 במרץ, 2018, המחלה הזאת לקחה את בני.
מה דעתכם על זה בתור דברי פתיחה?
אתם יודעים, גם בחשיכה יש אור,
ישנם דברים משעשעים שקורים.
אני אחלוק איתכם כמה מהם, ואתם יכולים לצחוק אם תרצו, זה בסדר.
הייתי בחיפזון נורא!
אחר הצהריים ההוא חזרתי הביתה;
רציתי להקים קרן, ליצור שינוי,
כיוון שכזה מין בחור אני.
אז אמרתי: "צ'וז לייף." (לבחור בחיים)
זה מה שעל כולם לעשות, כולם צריכים לבחור בחיים,
והשם Chooselife.org היה פנוי.
אז רכשתי אותו; לא ידעתי למה הוא עלה 10,000$.
פשוט שילמתי.
קניתי גם צמידי גומי עם הכיתוב "צ'וז לייף",
והייתי מוכן לצאת לדרך.
שבוע לאחר מכן, אחד החברים שלי אומר:
"ג'יי, אתה מודע שזהו אתר ישן משנות ה-80 שיוצא נגד הפלות?"
אמרתי: "אה!"
(צחוק)
ואלה היו 12,000$ הראשונים שבזבזתי.
(צחוק)
ריאן שלח סמסים לכולנו...
ב-11:03.
הוא הכין אותם מראש, גם עבור החבר של בתי.
הוא אמר דברים באמת יפים; הוא אמר:
"אם לא תתנהג יפה אל אחותי, אני אחזור וארדוף אותך, אדוני."
אפילו אני מרחם על הבחור הזה.
(צחוק)
בתי, לעומת זאת, היא חושבת שזה מגניב.
ריאן חקר הכול. כזה בחור הוא היה.
במכתב ההתאבדות שלו,
הוא דיבר על הדרכים השונות בהם הוא תכנן לעשות את זה.
אחת הדרכים, לדבריו, הייתה להיזרק מהחלון של משרדי בעליית הגג,
אך אז הוא אמר: "יודע מה, אני רק 35 ק"ג,
"פחדתי שהבגדים שלי יפעלו כמצנח."
כזה היה ריאן.
אם הייתי יושב עכשיו בקהל, הייתי חושב:
"ג'יי, זה סיפור טראגי." אכן כך, זה סיפור טראגי.
אך הייתי חושב גם:
"זה לא יקרה לי. אני מכיר את ילדיי."
גם אני חשבתי שהכרתי את ילדיי.
הרשו לי להכיר לכם את משפחתי:
אשתי קים, 25 שנות נישואים,
אמא במשרה מלאה שכל יום מרעיפה על ילדינו אהבה;
בני דרק בן ה-21;
בתי אשלין; בני קייל בן ה-17;
וריאן, בני הקטן.
את ספריי "The Protector Bug" אני כתבתי עבור ריאן,
סיפורים שהייתי ממציא ומספר לריאן בילדותו.
כמשפחה, ארוחות ערב היו הקטע שלנו.
היינו יושבים שעות מסביב לשולחן ומדברים,
והיו קורים דברים משעשעים.
בלי מחשבים, בלי ניידים, בלי כל זה, כן?
את הדברים המשעשעים האלה הפכתי לספר "Dinner Conversations"
בנסיון לעודד משפחות אחרות לבלות יותר זמן ביחד.
לקחתי את ילדיי לטיולים "רק-עם-אבא" פרטיים.
אני וריאן עבדנו על הטיול שלו לבוסטון
שהיה אמור לקרות בחודש יוני, ועל הטיול לדובאי בשנה הבאה,
שבוע לפני שהוא התאבד.
זהו ריאן.
כך אני זוכר את ריאן:
ילד שמח שיכול היה להאיר את החדר.
כך הוא התלבש עד הגעתו קרוב לגיל 13.
באיזשהו שלב הוא השתנה.
שלוש-עשרה, אני מרגיש שהוא יותר מופנם.
כשאני חושב אחורה אני רואה את זה, באותו זמן לא ראיתי.
הוא קצת יותר שקט, יותר נרגז.
חשבתי שהוא מתבגר זועף רגיל, יש לי ארבעה כאלה!
חשבתי שזה הכול.
אחרי מות ריאן, ערכתי חיפושים בחדר שלו ובמגירות שלו,
והמגירה העליונה מימין הייתה ריקה מלבד שני פתקים,
שתי פתקיות דביקות.
על אחת היה כתוב: "אלה הם שמות המשתמש והסיסמאות שלי."
על השנייה: "ספר את הסיפור שלי."
וזה מה שאני עושה.
במקומכם הייתי אומר: "טוב, ג'יי, מה אתה רוצה שאני אעשה עכשיו?"
אני אמנה לכם כמה דברים שאני חושב שכדאי לנו לעשות.
ראשית כול, עליינו להבין שאנו חיים בעולם
ומגדלים את ילדינו באופן שבו גידלו אותנו ההורים,
אך העולם השתנה.
אחוזי התאבדות בקרב בני נוער עלו ב-70% מאז שנת 2006,
ופייסבוק החלה ב-2004.
אני לא מאשים מדיה חברתית.
אני לא רוצה להיכנס לעימותים עם פרופסורים
בנושא מתאם מול סיבתיות, אני לא מתכוון לעשות זאת.
אני פשוט אומר שהעולם השתנה,
ואנחנו לא.
ילדינו מופצצים במדיה חברתית
ובגירויים רבים יותר מאי-פעם בניגוד למה שחווינו בילדותינו.
כילד סבלתי מהצקות.
הייתי חולני, טרף קל.
אך יודעים מה קרה?
כל יום, בשעה שלוש, כשצלצל פעמון בית ספר,
הייתי חוזר הביתה, אל מקום בטוח, בו בריונים לא יכלו להציק לי.
לילדים של היום, הפעמון לא מצלצל כלל.
מצטער, אך הבריונים נמצאים איתם כל שעות היממה.
והילדים המגניבים שיושבים בחדר אוכל?
עכשיו הם כבר לא בשולחן, הם בחדר שלכם,
והם עדיין לא יסכימו שתשבו איתם.
אנו צריכים להבין את המדיה החברתית של ילדינו.
אנו צריכים להבין בי ה"חברים" שלהם,
אחר מי הם עוקבים.
אנו צריכים להבין שעבור ילדים מסויימים -
לא לכולם, אלא לחלקם - זה יותר מדי.
אתם צריכים לוודא שילדיכם מבינים
שהחיים של אחרים אינם טובים יותר,
ושהפייק ניוז האמיתי הוא הפוסט באינסטגרם בו הם צופים.
דבר שני שכדאי לכם לעשות הוא לצפות לשינוי אפשרי.
איך התנהג ילדיכם
לפני שלוש שנים, שנתיים, לפני שנה, לא משנה מתי -
האם הם השתנו?
האם הוא יותר מופנם? האם הוא יותר שקט?
האם הוא יותר לוחמני? האם הוא מתווכח איתכם יותר?
האם הוא לא מבלה יותר עם חבריו?
אם אתם מבחינים בשינוי, תתייחסו אליו,
ואתם צריכים לגרום להם לדבר.
כשתאמרו להם: "היי, איך אתה מרגיש?"
והם יענו: "בסדר... כן, אני בסדר,"
ותחושת הבטן שלכם תאמר: "לא, אתה לא בסדר,"
אתם לא יכולים לקבל "כן, אני בסדר" כתשובה.
אני קיבלתי "כן, אני בסדר" כתשובה.
אנו צריכים לגרום להם לדבר, וחלק מלגרום לדבר
הוא להיות נגישים בתור הורה.
ריאן, ככל הנראה, ראה בי...
מנכ"ל,
יזם,
סופר,
איירון מן בעל חגורה שחורה,
בחור שעשה את הכול - תנו לי בעיה כלשהי, אני אפתור אותה -
בחור מעולם לא התלונן ויתרה מזאת לא בכה.
הוא ראה אותי ככזה, כיוון שכך הצגתי את עצמי בפניו.
זהו הדימוי שחשבתי שעליי להציג בתור אבא
(נחנק)
לבני.
מה הראה לי ריאן?
אותו הדבר,
ילד שהכל בשליטתו,
ציונים טובים, תמיד מחייך, תמיד מאושר.
הלוואי והייתי יותר פגיע לצד הבן שלי.
הלוואי והייתי משתף אותו בחששות ובדאגות שלי,
במה שהפחיד אותי,
ואולי, רק אולי, הוא היה משתף אותי גם.
העברתי זמן כה רב בניסיון להיות הגיבור של הבן שלי,
עד שפספסתי להיות האבא שלו.
אתם יודעים, כהורים אנו רוצים את הטוב ביותר לילדינו.
ולפעמים אנו רוצים לחשל אותם,
ואז נאמר להם משהו כמו:
"כשהגלים מתחזקים, החזקים מתגלים."
או נאמר: "לדעתך זה קשה?
"תתנער מזה, לא יקרה לך דבר."
ואתם יודעים מה?
חלקכם אולי יאמר: "ג'יי, זה לטובתם."
ואני אגיד: "כן,לחלקם זה טוב. לחלקם זה טוב."
אך עבור אותם הילדים שבאמת מדוכאים,
עבור הילדים שבאמת חולים, זה לא יעזור.
וכן, גם אני כנראה אמרתי את אותם הדברים.
ישנם הורים שאומרים לי:
"ג'יי, אתה רוצה שנדבר עם ילדינו.
"אתה רוצה שנשאל אותם 'האם אי-פעם חשבת לפגוע בעצמך?'
" 'האם אי-פעם חשבת להתאבד?'
"אני לא יכול לעשות זאת, ג'יי, כי אני לא רוצה להכניס את הרעיון הזה לראשם."
ובכן, המציאות היא שהרעיון הזה כבר בראשם.
ולא לדבר על כך זוהי הבעיה.
לא לדבר עם ילדיכם על התאבדות, לא לדבר איתם על פגיעה עצמית,
זה ככל הנראה פשוט לא לדבר על 'הפיל שבחדר'.
הדרך היחידה לעזור היא לגרום להם לדבר.
הדבר הבא שאני רוצה שתבינו, וזה די קשה לי,
הוא שאנשים מדוכאים, ילדים מדוכאים
לא רואים את העולם דרך אותה עדשה, כמונו.
בימים הבהירים ביותר,
כשהשמש זורחת ואין ענן אחד בשמיים,
הם עדיין יראו שמיים אפורים.
ואנו לא מבינים את זה.
אלה בינינו שמעולם לא חוו דיכאון, בחיים לא יבינו זאת.
המסע שלי התחיל
ב-21 במרץ, במקסיקו.
הוא הביא אותי לבמה הזו.
והשלב הבא במה שאני עומד לעשות,
הוא סרט תיעודי בשם "ספר את הסיפור שלי",
על התאבדות בני נוער,
בתקווה שאצליח לגרום לכולכם להתסכל על זה קצת אחרת.
אז מה אתם יכולים לעשות?
אני רוצה שתפעלו עכשיו.
אתם צריכים להבין שהתאבדויות הן בגדר מגיפה,
בקרב בני נוער בימים אלה.
אתם צריכים לשים לב למדיה החברתית שלהם.
אתם צריכים לחפש אחר שינוי, ואם הוא קרה,
צריך להתייחס אליו, לדבר איתם.
תהיו ההורים שלהם, לא הגיבורים שלהם.
דברו איתם, תוודאו שהם יודעים שזה בסדר להרגיש עצב.
תבינו
שהם רואים את העולם דרך עדשה שונה.
ואם אתם מודאגים, תנו להם לדבר עם איש מקצוע בתחום בריאות הנפש.
כל שנה חצי מיליון ילדים מנסים להתאבד,
ו-5,000 מהם מצליחים.
אנו צריכים לשנות זאת.
אני רוצה שתחזרו הביתה ותחבקו את ילדיכם.
ותשאלו איך הם מרגישים, לא בבטן,
אלא בליבם ובראשם.
אני רוצה שתגרמו להם לדבר,
ואל תקבלו בפשטות "כן" כתשובה.
אל תקבלו "כן, אני בסדר" כתשובה, תחפרו לעומק.
משהו נוסף.
זה כמו בסרט על גיבור-על, אתם כבר חשבתם שהגיע הסוף,
אך זה לא הסוף שלי.
ככל שאני ממשיך עם זה, אנשים שואלים אותי:
"ג'יי, זה וודאי מרפא אותך
להכין ולבצע את השיחה הזאת?"
התשובה היא לא.
ב-60 הימים האחרונים,
נאלצתי לחוות מחדש את מות בני לפחות אלף פעמים.
אין בזה שום דבר מרפא.
אז למה אני עושה את זה?
אני עושה את זה, כי ריאן...
(בוכה)
ריאן ביקש ממני.
ואני עושה את זה בתקווה
שלפחות אחד מכם, שאולי אף חלק גדול מכם,
ילך וינהל עם ילדיו את השיחה הזאת
שתשנה את חייהם ואף תציל מישהו.
ואני זקוק לעזרתכם,
כיוון שאיני יכול לשנות את העולם לבדי,
והעולם הזה צריך להשתנות.
אני צריך שתתחילו את השיח,
ואני צריך שתשתפו את ההרצאה הזו
עם כל אחד ואחד מהמכרים שלכם.
תודה.
(מחיאות כפיים)