מהמחזות של שייקספיר לדרמה טלווזיונית מודרנית,
הרמאי חסר המצפון עבורה המטרה תמיד מקדישה את האמצעים
הפך לסוג דמות מוכרת שאנחנו אוהבים לשנוא.
כל כך מוכרת, למעשה, שבמשך מאות
היתה לנו מילה בודדת כדי לתאר כאלו דמויות: מקיאוולי.
אבל האם זה אפשרי שהשתמשנו במילה הזו באופן שגוי כל הזמן הזה?
המדינאי מראשית המאה ה 16 ניקולו מקיאוולי
כתב הרבה עבודות הסטוריות, פילוסופיה, ודרמה.
אבל הביטוי הידוע לשמצה שלו מגיע מחיבור פוליטי קצר שידוע כ"הנסיך",
ממוסגר כעצה למלכים עכשוויים ועתידיים.
מקיאוולי לא היה ראשון לעשות זאת --
למעשה היתה מסורת שלמה של עבודות שידועות כ"מראות לנסיכים"
עוד מהזמן העתיק.
אבל בשונה מהקודמים לו,
מקיאוולי לא ניסה לתאר ממשל אידיאלי
או לשכנע את הקהל שלו לשלוט באופן הוגן וצודק.
במקום, הוא התמקד בשאלות כוח --
איך להשיג אותו, ואיך לשמור עליו.
ובעשורים אחרי פרסומו,
"הנסיך" קיבל מוניטין שטני.
במהלך מלחמות הדת הארופאיות,
גם הקתולים וגם הפרוטסטנטים האשימו את מקיאוולי
במתן השראה למעשי אלימות ועריצות שבוצעו על ידי היריבים.
עד סוף המאה,
שייקספיר השתמש במקיאוול כדי לתאר אופורטוניסט לא מוראלי,
מה שהוביל ישירות לשימוש הפופולרי שלנו ל"מקיאוולי"
כתאור לרשע מניפולטיבי.
במבט ראשון,
המוניטין של "הנסיך" כמדריך לעריצות נראה מתאים.
לכל אורכו, נראה שמקיאוולי לא נראה ממש מודאג ממוסריות,
חוץ מאם זה מועיל או מזיק לשמירה על כוח.
לדוגמה, נאמר לנסיכים לשקול את כל הזוועות הנחוצות
לקחת את השלטון,
ולבצע אותן בפעם אחת
כדי להבטיח יציבות שלטונית.
תקיפת טריטוריות שכנות ודיכוי מיעוטים דתיים
נזכרים כדרכים אפקטיביות לתפוש את הציבור.
בהתייחס להתנהגות האישית של הנסיך,
מקיאוולי ממליץ לשמור על חזות של חסדים
כמו כנות ונדבנות,
אבל להיות מוכנים לנטוש אותן ברגע שהאינטרסים שלו מאויימים.
הכי מפורסם, הוא מציין שעבור שליט,
"זה הרבה יותר בטוח להיות מאיים מאהוב."
הטקסט אפילו מסתיים עם פנייה ללורנזו דה מדיצ'י,
השליט באותו זמן של פירנצה,
ודוחק בו לאחד את מדינות העיר המחולקות של איטליה תחת שלטונו.
רבים הצדיקו את מקיאוולי כמונע מריאליזם נטול סנטימנטים
ותשוקה לשלום באיטליה הקרועה על ידי קונפליקטים פנימים וחיצוניים.
לפי נקודת המבט הזו,
מקיאוולי היה הראשון להבין אמת קשה:
טובת הכלל ליציבות פוליטית
שווה כל טקטיקה לא נעימה שדרושה כדי לשמור עליה.
הפילוסוף אייזיה ברלין מציע שבמקום להיות לא מוסרי,
הנסיך מאזין למוסריות של יוון העתיקה,
ושם את תהילת המדינה מעל הערכים הנוצריים של גאולה אישית.
אבל מה שאנחנו יודעים על מקיאוולי אולי לא מתאים לתמונה הזו.
הסופר שירת בביתו פירנצה כדיפלומט כ 14 שנים,
מגן בנאמנות על הממשל הרפובליקאי הנבחר שלו
נגד מי שטענו למלוכה.
כשמשפחת מדיצ'י עלתה לשלטון,
הוא לא רק איבד את משרתו,
אלא גם עונה והוגלה.
כשזוכרים את זה,
אפשר לקרוא את העלון שהוא כתב בגלות
לא כהגנה לשלטון נסיכי,
אלא כתאור מדאיג של איך הוא פועל.
באמת, דמויות מוארות כמו ספינוזה
ראו זאת כמו אזרחים נטולי אזהרות
של הדרכים השונות בהן הם יכולים להיות מוכנעים על ידי שליטים עם שאיפות.
למעשה, שתי הקריאות יכולות להיות נכונות.
מקיאוולי אולי כתב מדריך לשליטים עריצים,
אבל בזה שהוא חלק אותו, הוא גם גילה את הקלפים לאלה שיהיו תחת השלטון הזה.
ובעשותו כך,
הוא עשה מהפכה בפילוסופיה הפוליטית,
והניח את היסודות להובס והוגים עתידיים
ללמוד אנשים בהתבסס על המציאויות המוצקות שלהם
במקום האידיאלים שגובשו מראש.
דרך הכנות הברוטלית והמהממת שלו,
מקיאוולי רצה לנפץ אשליות פופולריות בנוגע למה כוח באמת מצריך.
וכשהוא כתב לחברו מעט לפני מותו,
הוא קיווה שאנשים "ילמדו את הדרך לגהנום כדי לשחרר את עצמם ממנו."