אישה מבוגרת בשם רוזלי ישבה בבית האבות שלה
כשהחדר שלה פתאום פרץ לחיים עם בדים מסתחררים.
דרך הוילונות המורכבים,
היא יכלה לזהות חיות,
ילדים,
ודמויות בתחפושת.
רוזלי נבהלה, לא מההפרעה,
אלא בגלל שהיא ידעה שהפמליה הזו היתה הזיה מפורטת.
היכולת הקוגניטיבית שלה היתה מעולה,
והיא לא לקחה תרופות שיכולות לגרום הזיות.
מוזר מכל, אם קהל אמיתי של פעלולני קרקס היה פורץ לחדרה,
היא לא היתה מסוגלת לראות אותם:
היא היתה עיוורת לחלוטין.
רוזלי פיתחה מצב הידוע כסינדרום צ'ארלי בונה,
בו חולים עם ראיה מוגבלת או עוורון מוחלט
פתאום הוזים סצנות שלמות בצבעים חיים.
ההזיות האלו מופיעות פתאום,
ויכולות להמשך דקות או לחזור במשך שנים.
אנחנו עדיין לא מבינים לגמרי מה גורם לאלה לבוא ולהעלם,
או למה חולים מסויימים מפתחים אותן כשאחרים לא.
אנחנו יודעים ממחקרי fMRI שההזיות האלו
מפעילות את אותם אזורים במוח כמו הראיה,
אזורים שלא מופעלים על ידי הדמיון.
הרבה הזיות אחרות, כולל ריחות,
מראות,
וצלילים,
כוללות גם הן את אותם אזורים במוח כמו חוויות חושיות אמיתיות.
בגלל זה, האונה הקדמית מוערכת כלוקחת חלק בהזיות.
השכבה הדקה הזו של חומר אפור מכסה את כל המוח הגדול [סרברום],
עם אזורים שונים שמעבדים מידע מכל אחד מחושינו.
אבל אפילו אצל אנשים עם חושים לגמרי תקינים,
המוח מרכיב את העולם שאנו קולטים ממידע לא שלם.
לדוגמה, לעיניים שלנו יש נקודות עיוורות
במקום בו העצב האופטי חוסם חלק מהרשתית.
כשהקורטס הויזואלי מעבד אור לדמויות ברורות,
הוא ממלא אזורים עוורים עם מידע מהאיזור מסביב.
לפעמים, אפשר לשים לב לשגיאות, אבל רוב הזמן אנחנו לא מודעים לזה.
כשהקורטקס הויזואלי לא מקבל מידע מהעיניים, אפילו זמנית,
המוח עדיין מנסה ליצור תמונה ברורה,
אבל המגבלות של היכולות שלו הופכות ליותר ברורות.
ההזיות המלאות של סינדרום צ'ארלס בונה הן דוגמה אחת.
בגלל שסינדרום צ'ארלס בונה מתרחש רק באנשים
שהיתה להם ראיה נורמלית ואז איבדו אותה,
לא אלה שנולדו עיוורים,
מדענים חושבים שהמוח משתמש בתמונות זכורות
כדי לפצות על חוסר קלט ויזואלי חדש.
ואותו דבר נכון לחושים אחרים.
אנשים עם איבוד שמיעה הרבה פעמים הוזים מוזיקה או קולות,
לפעמים מפורטים כמו קקפוניה של תזמורת מצעדים שלמה.
בנוסף להרעבה חושית,
סמים כאמצעי בילוי או למטרות רפואיות,
מצבים כמו אפילפסיה ונרקולפסיה,
והפרעות פסיכיאטריות כמו סכיזופרניה,
הם רק חלק מסיבותרבות המוכרות כגורמות להזיות
ואנחנו עדיין מגלים חדשות.
כמה מההזיות הדועות ביותר לשמצה
משוייכות לסמים כמו LSD ופסילוסיבין.
ההשפעות הידועות שלהן כוללות את התחושה שעצמים יבשים הם רטובים
ושמשטחים נושמים.
במינונים גדולים, העולם הויזואלי יכול להופיע כנמס,
מתמוסס לסחרורים,
או פורץ בתבניות דמויות פרקטלים.
עדויות מציעות שהסמים האלה גם פועלים על קליפת המוח.
אבל בעוד פגיעות ויזואליות בדרך כלל רק גורמות להזיות ויזואליות,
ואיבוד שמיעה להזיות שמיעתיות,
חומרים כמו LSD גורמים להפרעות תפיסתיות לרוחב כל החושים.
זה כנראה בגלל שהם מפעילים קולטנים בטווח רחב של אזורי המוח,
כולל האזורים בקליפת המוח של כל החושים האלה.
LSD ופסילוסיבין שניהם מתפקדים כמו סרוטונין במוח,
נקשרים ישירות לסוג אחד של קולטני סרוטונין במיוחד.
בעוד תפקיד הסרוטונין במוח הוא מורכב ולא ממש מובן,
הוא כנראה ממלא תפקיד חשוב בשילוב מידע
מהעיניים,
האף,
האוזניים,
ואברי חישה אחרים.
אז תאוריה אחת היא ש LSD ופסילוסיבין גורמים להזיות
על ידי הפרעה לאותות שקשורים לשילוב חושי.
הזיות מקושרות לסכיזופרניה
אולי חולקות מנגנונים דומים עם אלו שנגרמים על ידי LSD ופסילוסיבין.
לחולים עם סכיזופרניה
יש הרבה פעמים רמות מוגברות של סרוטונין במוח.
ותרופות אנטי פסיכוטיות מפחיתות סימפטומים של סכיזופרניה
על ידי חסימת אותם קולטני סרוטונין אליהם נקשרים LSD ופסילוסיבין.
ובכמה מקרים,
התרופות האלו יכולות אפילו להקל את ההזיות
של חולים עם סינדרום צ'ארלס בונה.
אנחנו עדיין רחוקים מלהבין את כל הגורמים השונים
והמנגנונים המקושרים של הזיות.
אבל זה ברור שחוויות הזייתיות
קשורות הרבה יותר לתפישות רגילות משחשבנו בעבר.
ועל ידי חקר הזיות,
אנחנו יכולים ללמוד הרבה
על איך המוח שלנו בונה את העולם שאנחנו רואים,
שומעים,
מריחים,
ומרגישים.
כשאנחנו לומדים יותר,
כנראה נגיע להעריך כמה סובייקטיבי ואישי
האי התפיסתי של כל אדם ביקום.