Rosalie, una dona vella, seia a la seva residència
quan de sobte la seva habitació va cobrar vida amb teles que giraven.
Per mitjà de formes elaborades
podia crear animals,
nens,
i personatges disfressats.
Rosalie estava alarmada, no per la intrusió
sinó perquè sabia que allò era una al·lucinació molt detallada.
Tenia excel·lents funcions cognitives,
i no havia pres cap medicament que pogués causar al·lucinacions.
El més estrany era que si hagúes entrat una companyia de circ a l'habitació,
no els hagués vist:
era completament cega.
Rosalie havia desenvolupat un trastorn conegut com Síndrome de Charles Bonnet
en què malalts amb visió deficient o ceguesa total
de sobte tenen al·lucinacions amb imatges a tot color.
Aquestes al·lucinacions apareixen de cop,
i poden durar pocs minuts o produir-se durant anys.
Encara no s'entén del tot què causa que apareixin i marxin
o per què alguns malalts les pateixen i altres no.
Sí que se sap per ressonància magnètica funcional
que s'activen les mateixes parts del cervell que amb la vista
àrees que no s'activen amb la imaginació.
Altres al·lucinacions, incloent olors,
vistes,
i sons
afecten les mateixes àrees del cervell que les experiències sensorials reals.
Per això, es creu que el còrtex té a veure amb les al·lucinacions.
Aquesta capa prima de matèria grisa cobreix tot el cervell
amb diferents àrees que processen informació de cada sentit.
Però inclús en aquells que tenen els sentits completament intactes
el cervell construeix el món que percebim amb informació incompleta.
Per exemple, als ulls hi ha angles morts
on el nervi òptic bloqueja part de la retina.
Quan el còrtex visual processa la llum cap a imatges coherents,
omple els angles morts amb informació del voltant.
De vegades, notem una cosa estranya, però majoritàriament no notem res.
Quan el còrtex visual no rep can input pels ulls, ni tan sols temporalment,
el cervell procura crear una imatge coherent
però els límits de les habilitats són molt més evidents.
Les al·lucinacions de la síndrome de Charles Bonnet en són un exemple.
Aquesta síndrome apareix en gent
que tenia una visió normal i després la van perdre,
no als nascuts cecs.
Els científics creuen que el cervell usa imatges que recorda
per compensar la manca de nova informació visual.
I el mateix passa amb els altres sentits.
La gent amb pèrdua d'oïda sovint al·lucina amb música o veus,
de vegades en una cacofonia tan elaborada com una banda musical.
A més de les manques sensorials,
les drogues recreatives i terapèutiques,
condicions com l'epilèpsia o la narcolèpsia
i els desordres psiquiàtrics com l'esquizofrènia,
són algunes de les moltes causes conegudes de les al·lucinacions
i se'n continuen trobant de noves.
Algunes de les al·lucinacions més notòries
estan relacionades amb drogues com l'LSD i la psilocibina.
Els efectes característics inclouen creure que objectes secs estan molls
i que les superfícies respiren.
En altes dosis pot semblar que el món visual es desfà
es dissol en remolins,
o es trenca en formes fraccionades.
Se sap que aquestes drogues també actuen al còrtex cerebral.
Però mentre la deficiència visual només sol causar al·lucinacions visuals,
i auditives en problemes d'oïda,
les substàncies com l'LSD causen trastorns perceptuals per tots els sentits.
Això és perquè activen receptors a una gran part de les àrees del cervell,
incloent-hi regions corticals de tots els sentits.
L'LSD i la psilocibina funcionen com serotonina al cervell,
s'agafen directament a un tipus concret de receptor de serotonina.
Mentre la funció de la serotonina al cervell és complexa i poc entesa,
té un paper important per integrar la informació
dels ulls,
nas,
orelles,
i altres òrgans sensorials.
Una teoria és que l'LSD i la psilocibina causen al·lucinacions
trastornant els indicadors relacionats amb l'integració sensorial.
Les al·lucinacions associades amb l'esquizofrènia
poden tenir un mecanisme similar a les causades per l'LSD i la psilocibina.
Els malalts d'esquizofrènia
sovint tenen nivells elevats de serotonina al cervell.
I les drogues antipsicòtiques pal·lien els símptomes d'esquizofrènia
bloquejant els mateixos receptors de serotonina
als quan s'enganxen l'LSD i la psilocibina.
En altres casos,
aquestes drogues poden alleugerar les al·lucinacions
de malalts de la Síndrome de Charles Bonnet.
Ens queda encara un llarg camí per entendre les diferents causes
i els mecanismes interrelacionats amb les al·lucinacions.
Però està clar que les experiències d'al·lucinacions
estan molt més lligades a la percepció ordinària
del que es creia abans.
I estudiant les al·lucinacions aprenem
com el cervell construeix el món que veiem,
sentim,
olorem
i toquem.
Com més n'aprenem,
més ens aproparem a valorar com de subjectiu i individual
és realment l'univers de percepció de cada persona.