Govoriću vam o zavisnosti, o njenoj moći,
ali takođe i o zavisnosti od moći.
Radim u Vankuveru u Kanadi kao doktor medicine
i radio sam i sa izuzetno teškim zavisnicima.
Sa ljudima koji koriste heroin, koji uzimaju kokain,
koji piju alkohol, kristal met i svaku drugu poznatu drogu.
Ovi ljudi pate.
Ako se uspeh doktora meri po tome koliko dugo njegovi pacijenti žive
onda sam ja promašaj
jer moji pacijenti umiru relativno mladi.
Umiru od HIV-a, hepatitisa C,
umiru od infekcija srčanih zalisaka,
umiru od infekcija mozga, kičme,
od infekcija njihovog srca, krvotoka.
Ubijaju se, predoziraju, umiru od nasilnih i slučajnih smrti.
Kad ih gledate, setite se reči
velikog egipatskog pisca, Naguiba Mahvouza, koji je rekao:
"Ništa ne beleži posledice tužnog života toliko jasno kao ljudsko telo."
Ovi ljudi gube sve.
Gube svoje zdravlje, gube lepotu,
gube zube, gube ono što imaju,
gube ljudske odnose
i na kraju, često izgube i svoj život.
A ipak, ništa ih ne trgne iz njihove zavisnosti.
Ništa ne može da ih natera da prestanu sa onim od čega su zavisni.
Zavisnost je snažna, a pitanje je: zbog čega?
Kao što mi je rekao jedan od mojih pacijenata:
"Ja se ne plašim da umrem. Više se plašim da živim."
Pitanje koje se postavlja je: Zašto se ljudi plaše života?
I ako želite da razumete zavisnost,
ne treba da tražite šta s njom nije u redu;
treba da tražite šta je ispravno u vezi sa zavisnošću.
Drugim rečima, šta osoba dobija od svoje zavisnosti?
Šta oni time dobijaju što ne mogu dobiti na drugi način?
Zavisnici dobijaju oslobođenje od bola,
dobijaju osećaj mira, osećaj kontrole,
osećaj staloženosti, koji traju vrlo, vrlo kratko.
I pitanje je zašto ovih kvaliteta nema u njihovom životu,
šta se dogodilo sa njima?
Ako pogledamo droge poput heroina, morfijuma, kodeina,
ako pogledamo kokain, alkohol,
sve su to analgetici.
Na jedan ili drugi način, oni ublažavaju bol.
I zbog toga, pravo pitanje za zavisnost
nije: "Odakle zavisnost?" već "Odakle bol?"
Upravo sam završio sa čitanjem biografije Kita Ričardsa,
gitariste Rolingstounsa
i kao što verovatno znate, svi se čude tome
što je Ričards još uvek živ,
pošto je bio teški heroinski zavisnik dugo vremena.
I u svojoj biografiji, on kaže da je čitava zavisnost
bila u stvari potraga za oproštajem, za zaboravom.
On je rekao: "Iskrivljenja koja prolazimo
samo da budemo neko drugi nekoliko sati."
I ja ovo vrlo dobro razumem,
jer mi je poznata ta nelagodnost sa samim sobom,
poznato mi je osećanje nalagodnosti u sopstvenoj koži,
i znam tu želju da pobegnem od sopstvenih misli.
Veliki britanski psihijatar R.D. Leng je rekao
da se ljudi plaše tri stvari.
Plaše se smrti, drugih ljudi i sopstvenih misli.
Dugo vremena želeo sam da se odvojim od svojih misli,
jer sam se plašio da ostanem nasamo sa njima.
Kako sam se odvajao?
Pa, nikad nisam koristio droge, ali sam zamajavao sebe kroz rad,
i bežanjem u aktivnosti.
I zamajavao sam se kupovinom;
u mom slučaju, CD-ima sa klasičnom muzikom.
I zaista sam bio zavisnik od toga.
Jedne nedelje potrošio sam 8000 dolara na diskove klasične muzike,
ne zato što sam to želeo,
već zato što nisam mogao da se uzdržim od odlaska u prodavnicu.
Kao doktor, porađao sam mnogo žena.
Jednom sam ostavio ženu sa trudovima u bolnici
da bih kupio novo izdanje klasične muzike.
Mogao sam da stignem nazad u bolnicu na vreme,
ali jednom kad uđete u radnju ne možete otići
jer su između rafova zli dileri klasične muzike:
"Hej čoveče, jesi slušao poslednji ciklus Mocartovih simfonija?
Nisi? Pa..."
I tako sam propustio da porodim ženu,
došao sam kući i lagao svoju ženu o tome.
Kao svaki zavisnik, lagao bih o tome i ignorisao svoju decu
zbog moje opsesije radom i muzikom.
Tako da znam kako izgleda bežati od sebe.
Moja definicija zavisnosti je da je to
svako ponašanje koje donosi kratkotrajno olakšanje i kratkotrajno zadovoljstvo,
ali dugoročno uzrokuje štetu i ima negativne posledice
i kojeg ne možete da se oslobodite uprkos tim negativnim posledicama.
Iz ove perspektive postaje razumljivo
da postoje brojne zavisnosti.
Da, postoji zavisnost od droge,
ali postoji zavisnost i od potrošnje,
postoji zavisnost od seksa, od interneta,
od kupovine, od hrane.
Budisti imaju ovu ideju o gladnim duhovima.
Gladni duhovi su stvorenja sa velikim praznim stomacima
i malim, usukanim vratovima i tankim malim ustima,
tako da nikad ne mogu uzeti dovoljno,
nikada ne mogu ispuniti prazninu iznutra.
U ovom društvu svi smo mi gladni duhovi,
u svima je ova praznina,
i toliko mnogo nas pokušava da ispuni ovu prazninu stvarima izvan nas,
a sva zavisnost se vrti oko pokušaja da ispunimo prazninu nečim spolja.
I sad, ako se pitate zašto ljude nešto boli,
ne možete odgovor tražiti u genetici.
Morate pogledati njihov život.
U slučajevima mojih pacijenata, teško zavisnih pacijenata,
vrlo je jasno zašto su u bolu.
Zbog toga jer su bili zlostavljani celog života,
počeli su život kao zlostavljana deca.
Sve žene s kojima sam radio tokom 12 godina, stotine njih,
sve su bile seksualno zlostavljane u detinjstvu.
Muškarci su takođe bili traumatizovani.
Muškarci su bili seksualno zlostavljani, zanemareni,
fizički zlostavljani, napušteni
i stalno iznova emocionalno povređivani.
I to je uzrok bola.
Ima ovde još nešto: ljudski mozak.
Sam ljudski mozak, kao što ste već čuli,
razvija interakciju sa okruženjem.
Nije samo genetički programiran.
Tako da će okruženje koje dete ima
u stvari odrediti razvoj mozga.
Sada ću vam reći nešto o dva eksperimenta sa miševima.
Stavite malom mišu hranu u usta
on će je jesti, uživati u njoj i progutati je.
Ali ako postavite hranu malo dalje od njegovog nosa,
on se neće pokrenuti da je pojede;
on će pre umreti od gladi nego da jede.
Zašto?
Zato što su im genetički izbacili receptore za supstancu u mozgu
koju nazivamo dopamin.
Dopamin je supstanca koja podstiče i motiviše.
Dopamin se oslobađa kad god smo motivisani,
uzbuđeni, živahni, treperavi, radoznali u vezi sa nečim,
kad tragamo za hranom ili seksualnim partnerom.
Bez dopamina nemamo motivaciju.
Šta sada mislite da zavisnici dobijaju?
Kada zavisnik uzme kokain,
kada uzme kristal-met ili bilo koju drogu,
on dobija nalet dopamina u mozgu.
I pitanje je ovo,
šta se prvo dogodilo njihovom mozgu?
Jer je mit da droge izazivaju zavisnost.
Droge same po sebi ne izazivaju zavisnost,
jer većina ljudi koji probaju razne droge nikada ne postane zavisna.
Dakle, pitanje je:
zašto su neki ljudi podložni zavisnosti?
Kao što hrana ne izaziva zavisnost, ali nekim ljudima izazove,
kupovina ne izaziva zavisnost, ali nekim ljudima izazove,
televizija ne izaziva zavisnost ali nekim ljudima izazove.
Dakle pitanje je: zašto su neki podložni?
Ima još jedan mali eksperiment sa miševima
u kojem mladunci miša,
ako se odvoje od svojih majki neće plakati za majkama.
Šta to znači u divljini?
To znači da bi uginuli
jer jedino majka štiti život i neguje mladunče.
Zašto?
Zato što su im genetski odstranjeni receptori,
hemijske poveznice u mozgu za endorfine,
a endorfini su urođene supstance nalik morfinu;
endorfini su naši prirodni analgetici.
Morfini i endorfini još omogućavaju da doživimo iskustvo ljubavi;
oni omogućavaju iskustvo vezivanja za roditelja
i vezivanje roditelja za dete.
Tako ovi mali miševi bez receptora za endorfin u mozgu
prirodno neće dozivati svoje majke.
Drugim rečima,
zavisnost od ovih droga i naravno od heroina i morfijuma,
koje deluju na sistem endorfina
je razlog zbog kojeg one deluju.
I dakle, pitanje je,
šta se događa ljudma kojima su potrebne supstance izvana?
Ono što im se desi je da kad su zlostavljani u detinjstvu,
ovi ciklusi se ne razviju.
Kada nemate ljubav i povezanost u životu,
na vrlo, vrlo ranom uzrastu,
onda se ovi važni moždani ciklusi prosto ne razviju kako treba.
I u uslovima zlostavljanja, stvari se ne razviju adekvatno
i onda je njihov mozak osetljiv kada uzimaju droge.
Onda se osećaju normalno, onda osećaju olakšanje od bola,
onda osećaju ljubav.
I kao što mi je jedna pacijentkinja rekla: "Kad sam prvi put uzela heroin
osetila sam topao i mek zagrljaj, kao kad majka grli svoju bebu."
I ja sam imao istu prazninu, ne u istoj meri kao moji pacijenti.
Meni se dogodilo to da sam rođen u Budimpešti, u Mađarskoj
1944, u jevrejskoj porodici,
neposredno pre nego što je Nemačka okupirala Mađarsku.
I znate šta se dogodilo Jevrejima u istočnoj Evropi.
Imao sam dva meseca kad je nemačka vojska ušla u Budimpeštu.
Sledećeg dana moja majka je pozvala pedijatra
i rekla:
"Možete li doći da pregledate Gabora, jer ne prestaje da plače."
A pedijatar je rekao: "Naravno da ću doći da ga pregledam,
ali ću vam reći da sve moje jevrejske bebe plaču."
Zašto?
Šta znaju bebe o Hitleru ili genocidu ili o ratu?
Ništa.
Ono šta smo mi pokupili su stresovi, užasi
i depresija naših majki
i to u stvari oblikuje dečji mozak.
I naravno, tada se desi
da ja primim poruku da mene svet ne želi
jer ako moja majka nije srećna pored mene,
mora da me ne želi.
Zašto sam postao radoholičar kasnije u životu?
Zato što ako me ne žele, na kraju će me barem trebati.
I ja ću postati važan doktor i oni će me trebati
i na taj način mogu da nadoknadim
prvobitno osećanje da sam neželjen.
I šta to znači?
To znači da radim sve vreme,
a kada ne radim, da sam obuzet kupovinom muzike.
Koju poruku dobijaju moja deca?
Moja deca dobijaju istu poruku da nisu željena.
I to se prenosi na ovaj način, prenosimo traumu
i prenosimo patnju nesvesno
sa jedne generacije na sledeću.
Očigledno, postoji mnogo načina da ispunimo ovu prazninu
i za svaku osobu postoji različit način za ispunjavanje ove praznine
ali praznina se uvek vraća
na ono što nismo dobili kad smo bili vrlo mali.
I kad pogledamo zavisnika od droge i kažemo tom zavisniku:
"Kako možeš to sebi da radiš?
Kako možeš da ubrizgaš u svoje telo te grozne supstance
koje te mogu ubiti?"
Ali pogledajte šta mi radimo zemlji.
Ubrizgavamo najrazličitije stvari u atmosferu,
u okeane i u okruženje
koje nas ubijaju, koje ubijaju zemlju.
Koja zavisnost je snažnija?
Zavisnost od nafte? Ili konzumerizma?
Šta pravi veću štetu?
A ipak osuđujemo zavisnike
zato što u stvari vidimo da su kao mi
i to nam se ne sviđa.
Pa tako kažemo: "Vi ste drugačiji od nas, gori ste od nas."
(Aplauz)
U avionu za Sao Paulo i Rio de Žaneiro,
čitao sam Njujork Tajms od devetog juna
i bio je članak o Brazilu,
i članak je bio o jednom čoveku, Nisiju Gomezu
vođi naroda Guarani u Amazonu
koji je ubijen prošlog novembra i verovatno ste čuli za njega.
A ubijen je zbog toga što je štitio svoj narod
od velikih farmera i kompanija
koje su preuzimale prašumu i uništavale je
i na taj način uništavale stanište Indijanaca ovde u Brazilu.
I pošto dolazim iz Kanade, mogu reći da se ista stvar desila tamo.
Mnogi od mojih pacijenata su indijanskog porekla,
Indijanci, urođenici u Kanadi i da su teški zavisnici.
Oni čine mali procenat u populaciji,
ali čine veliki procenat ljudi u zatvorima,
ljudi koji su zavisni,
ljudi sa mentalnim poremećajima,
ljudi sklonih samoubistvu. Zašto?
Zato što im je bila oduzeta njihova zemlja,
zato što su bili ubijani i zlostavljani iz generacije u generaciju.
Pitam vas:
ako možete da razumete patnju ovih urođenika
i kako ih ta patnja nagoni da traže olakšanje u zavisnostima,
šta je sa ljudima koji su im to učinili?
Od čega su oni zavisni?
Pa oni su zavisni od moći,
zavisni su od bogatstva,
zavisni su od sticanja.
Žele da se učine većima nego što jesu.
Kada sam pokušavao da razumem zavisnost od moći
pogledao sam neke od najmoćnijih ljudi u istoriji.
Pogledao sam Aleksandra Velikog, Napoleona, Hitlera,
pogledao sam Džingis kana, pogledao sam Staljina.
Veoma je interesantno dok posmatrate ove ljude.
Prvo, zašto im je toliko bila potrebna moć?
Dovoljno zanimljivo,
svi su bili ljudi veoma niskog rasta,
kao ja ili niži, u stvari niži od mene.
Bili su autsajderi,
nisu bili deo većinske populacije.
Staljin je bio Gruzijac, nije bio Rus; Napoleon je bio Korzikanac, a ne Francuz;
Aleksandar je bio Makedonac, a ne Grk; Hitler je bio Austrijanac, a ne Nemac.
Dakle, stvarno osećanje nesigurnosti i inferiornosti.
Njima je trebala moć da bi se osećali dobro sami sa sobom,
da se učine većima,
a da bi dobili moć bili su voljni da idu u ratove
i da ubiju mnogo ljudi samo da bi zadržali moć.
Ne kažem da samo niski ljudi mogu biti gladni moći
ali je zanimljivo pogledati ove primere,
jer moć, zavisnost od moći uvek dolazi od praznine
koju pokušavate da ispunite nečim izvana.
Napoleon je čak i u izgnanstvu na ostrvu Sveta Helena,
nakon što je izgubio moć, rekao: "Volim moć, volim moć."
Nije mogao da zamisli sebe bez moći.
Nije imao doživljaj sebe bez toga da je moćan.
Veoma je interesantno kada uporedite ovo sa ljudima
kao što su Buda ili Isus,
jer kad pogledate priče o Isusu i Budi,
obojica su bili iskušani od đavola
i jedna od stvari koju im je đavo ponudio je moć, zemaljska moć,
i obojica su rekli ne.
E sad, zašto su rekli ne?
Rekli su ne zato što su imali moć u sebi,
nije im trebala spoljašnja moć.
I obojica su rekli ne jer nisu želeli da kontrolišu ljude,
želeli su da podučavaju ljude.
Želeli su da podučavaju druge primerom i blagim rečima,
i mudrošću, a ne silom; stoga su odbili moć.
Veoma je zanimljivo šta kažu u vezi sa tim.
Isus kaže da moć i stvarnost nije izvan vas, već u vama.
Kaže da je Carstvo Božije iznutra.
A Buda, pre nego što je umro, dok njegovi monasi žale i plaču
i dok su uznemireni,
kaže: "Ne žalite za mnom," kaže: "Ne obožavajte me.
Nađite svetiljku u sebi, budite svetiljka sami sebi, nađite svetlo unutra."
I kad gledamo ovaj teški svet sa gubitkom životne sredine,
sa globalnim zagrevanjem i pustošenjem u okeanima,
da ne očekujemo od moćnih ljudi da promene stvari,
jer su moćni ljudi, plašim se da kažem, veoma često
neki od najpraznijih ljudi na svetu
i oni neće menjati stvari za nas.
Mi moramo pronaći to svetlo u nama samima
moramo pronaći svetlo unutar zajednica
i unutar naše mudrosti i naše kreativnosti.
Ne možemo čekati da nam moćnici poboljšaju stvari
jer oni to nikada neće uraditi, osim ako ih mi ne nateramo.
Oni kažu da je ljudska priroda takmičarska, da je agresivna,
da je ljudska priroda sebična.
Upravo je suprotno, ljudska priroda je u stvari kooperativna,
ljudska priroda je u stvari darežljiva, u stvari je orijentisana na zajednicu.
Ono što vidimo na ovoj konferenciji sa ljudima koji daju informacije,
ljudima koji primaju informacije, ljudima koji su posvećeni boljem svetu,
to je u stvari ljudska priroda.
Ono što vam kažem je,
ako pronađete to svetlo u sebi, ako pronađete svoju pravu prirodu,
onda ćemo biti nežniji prema sebi
i takođe ćemo biti nežniji prema prirodi.
Hvala vam.
(Ovacije) (Aplauz)