Yksi matkustamisen suurista iloista
ja yksi etnografisen tutkimuksen iloista
on mahdollisuus elää sellaisten kansojen
keskuudessa, jotka eivät ole unohtaneet vanhoja tapoja,
jotka vielä tunnistavat menneisyyden tuulessa,
koskettavat sitä sateen kiillottamissa kivissä,
maistavat sen kasvien kirpeillä lehdillä.
Tietää, että Jaguaari-shamaanit matkustavat vielä linnunradan toiselle puolelle,
tai että inuiittivanhempien myyteillä on vielä merkitystä,
tai että Himalajalla
buddhistit etsivät vielä Dharman hengitystä,
on muistaa antropologian keskeinen sanoma,
ja että maailma, jossa elämme,
ei ole olemassa missään absoluuttisessa mielessä,
vaan on vain yksi todellisuuden malli,
seuraamusta yhden tietyn mukautuvien valintojen sarjasta,
jonka esivanhempamme tekivät, onnistuneesti, monia sukupolvia sitten.
Ja me luonnollisesti jaamme nämä samat mukautuvat imperatiivit.
Me olemme kaikki syntyneet. Me kaikki synnytämme lapsia maailmaan.
Me käymme läpi initiaatioriittejä.
Meidän on käsiteltävä kuolemassa tapahtuvaa järkähtämätöntä eroa,
joten ei pitäisi olla yllätys että me kaikki laulamme, tanssimme,
meillä kaikilla on taidetta.
Mutta mielenkiintoista on laulun ainutlaatuinen tahti,
tanssin rytmi jokaisessa kulttuurissa.
Ja oli kyseessä Penan-intiaaneista Borneon metsissä
tai Haitin voodoojäsenistä,
tai sotureista Pohjois-Kenian Kaisut-aavikolla,
Curanderoista Andien vuorilla
tai karavaanista keskellä Saharan autiomaata.
Kuvassa muuten on kaveri, jonka kanssa matkustin autiomaahan
kuukausi sitten,
tai yakkipaimen maailman jumalataräidin
Qomolangman, Everestin rinteillä.
Kaikki nämä kansat opettavat meille, että on olemassa muita
tapoja olla, muita tapoja ajatella,
muita tapoja suunnata tällä maapallolla.
Ja tämä idea, jos sitä ajattelee,
voi ainoastaan täyttää ihmisen toivolla.
Monenlaiset eri maailman kulttuurit
muodostavat yhdessä planeettamme
henkisen elämän ja kulttuurielämän,
ja on yhtä tärkeää planeetan hyvinvoinnille
kuin elämän biosfäärinä tunnettu biologinen verkko.
Ja elämän kulttuuriverkon voidaan katsoa
olevan etnosfääri
ja etnosfäärin voidaan määrittää
olevan summa kaikista ajatuksista ja unelmista, myyteistä,
ideoista, inspiraatioista, intuitioista, jotka
ihmisen mielikuvitus on saanut aikaan tietoisuuden alusta lähtien.
Etnosfääri on ihmiskunnan suuri perintö.
Se symbolisoi kaikkea mitä olemme
ja kaikkea mitä voimme olla yllättävän uteliaana lajina.
Ja aivan kuten biosfääri on rappeutunut,
samoin on myös etnosfääri
- ja ennen kaikkea paljon nopeampaa vauhtia.
Kukaan biologi ei esimerkiksi uskaltaisi ehdottaa
että 50 prosenttia tai enemmän kaikista lajeista on ollut tai on
kuolemassa sukupuuttoon, sillä se ei yksinkertaisesti ole totta.
ja kuitenkin- kaikista apokalyptisin tilanne
biologisen monimuotoisuuden alueella -
on tuskin edes lähellä tietämäämme optimistisinta tilannetta
kulttuurisen monipuolisuuden alueella.
Ja tästä hyvänä osoituksena on tietenkin kielen menetys.
Kun tässä huoneessa läsnä olevat syntyivät,
planeetallamme puhuttiin 6000 eri kieltä.
Kieli ei koostu yksinomaan sanastosta
tai kieliopin säännöistä.
Kieli on näkymä ihmisen mieleen.
Se on väline, jota kautta jokaisen eri kulttuurin sielu
tulee ulos aineelliseen maailmaan.
Jokainen kieli on mielessä ikuisesti kasvanut metsä,
vesistö, ajatus, mielen mahdollisuuksien ekojärjestelmä.
Ja noista 6000 kielestä, tänään istuessamme täällä Montereyssä,
yli puolta ei enää kuiskata lasten korviin.
Niitä ei enää opeta lapsille,
mikä tarkoittaa käytännössä sitä, ellei jokin muutu,
että ne ovat jo kuolleet.
Mikä voisi olla yksinäisempää kuin olla hiljaisuuden ympäroimä,
olla viimeinen omasta kansastasi, joka puhuu omaa kieltäsi,
pystymättä jakamaan esi-isiesi viisautta nuorille sukupolville
tai pystymättä odottamaan lasten mukanaantuomaa lupausta?
Ja tämä hirveä kohtalo on todellisuutta jollekin
jossain maapallolla suurinpiirtein joka toinen viikko,
sillä joka toinen viikko joku vanhus kuolee
ja vie mukanaan hautaansa ikivanhan kielen
viimeiset tavut.
Ja tiedän että jotkin teistä sanovat: "Eikö se sitten olisi parempi?
Eikö maailma olisi parempi paikka
jos me kaikki puhuisimme samaa kieltä?" Ja minä sanon:
"Hyvä juttu, valitaan yhteiseksi kieleksi joruba. Tai kantoni.
Valitaan kieleksi kogi."
Ja huomaatte yhtäkkiä miltä tuntuisi, jos ette
pystyisi puhumaan omaa kieltänne.
Ja mitä haluaisin tehdä tänään täällä
on ikäänkuin viedä teidät matkalle etnosfäärin läpi -
lyhyt matka etnosfäärin läpi
ja yrittää antaa käsityksen siitä, mitä itse asiassa olemme menettämässä.
Monet meistä tavallaan unohtavat
että kun sanon "eri tapa olla",
tarkoitan todella eri tapoja olla.
Otetaan esimerkiksi Luoteis-Amazonasissa asuva
anaconda-kansan barasana-heimon lapsi.
He uskovat, että mytologisesti he tulivat maitojokea pitkin
idästä pyhien käärmeiden vatsassa.
Tämä on kansa, joka ei kognitiivisesti
erota sinistä ja vihreää väriä toisistaan
sillä taivaiden katos
on sama kuin metsän katos
josta ihmiset ovat riippuvaisia.
Heillä on erikoinen kieli- ja avioliittosääntö
jota kutsutaan kielliseksi eksogamiaksi:
henkilön on mentävä naimisiin eri kieltä puhuvan kanssa.
Ja tämä kaikki pohjautuu mytologiseen menneisyyteen,
mutta mikä on erikoista että näissä pitkissä taloissa
joissa puhutaan kuutta tai seitsemää kieltä
avioliittojen johdosta,
ei voi koskaan kuulla kenenkään opettelevan kieltä.
He yksinkertaisesti kuuntelevat ja alkavat sitten puhua.
Tai yksi mielenkiintoisimmista heimoista joiden kanssa olen asunut
ovat Koillis-Ecuadorin waoranit,
ihmeellinen intiaaniheimo, johon otettiin yhteyttä rauhanomaisesti vuonna 1958.
Vuonna 1957 viisi lähetyssaarnaajaa yritti ottaa
yhteyttä ja teki kriittisen virheen.™
He pudottivat ilmasta
8-10 kiiltävää valokuvaa itsestään
mitä voisimme kuvata ystävällisenä eleenä,
unohtaen että tämä sademetsän kansa
ei ollut koskaan nähnyt mitään kaksiulotteista elämässään.
He poimivat nämä valokuvat metsästä,
yrittivät katsoa kasvojen taakse nähdäkseen ääriviivoja,
eivät löytäneet mitään ja päättelivät että kuvat olivat käyntikortteja
paholaiselta, joten he lävistivät lähetyssaarnaajat kuoliaaksi.
Mutta waoranit eivät lävistäneet vain ulkopuolisia.
He lävistivät toisiaan.
54 % kuolleista kuoli toisensa keihäillä lävistäminä.
Jäljitimme sukujuuria taaksepäin kahdeksan sukupolvea,
ja löysimme kaksi luonnollista kuolemantapausta,
ja kun painostimme kansaa tästä asiasta,
he myönsivät että toinen näistä oli elänyt niin vanhaksi,
että hän kuoli vanhuuttaan, mutta me lävistimme hänet siitä huolimatta. (Naurua)
Mutta heillä oli samalla yllättävän tarkat
tiedot metsästä. Heidän
metsästäjänsä pystyivät haistamaan eläimen virtsan 40 askeleen
päästä ja kertomaan, mikä laji sen oli jättänyt.
1980-luvun alkupuolella sain erittäin mielenkiintoisen
tehtävän, kun professorini Harvardin yliopistossa
kysyi halusinko mennä Haitiin ja
soluttautua salaseuroihin,
jotka olivat Duvalierin ja Tonton Macoutesin
vahvuuden perustana,
ja hankkia myrkkyä, jota käytettiin zombien tekoon.
Ennen kuin pystyin ymmärtämään aistimusta, minun
oli kuitenkin ymmärrettävä jotakin tästä merkittävästä
voodoo-uskonnosta, eikä se ole mustaa magiaa.
Päinvastoin, se on monimutkainen metafyysinen maailmankatsomus.
Erittäin mielenkiintoinen.
Jos pyydän teitä nimeämään maailman suuret uskonnot,
niin mitä vastaatte?
Kristinusko, islam, buddhalaisuus, juutalaisuus, mikä tahansa.
Näistä jätetään aina yksi iso maanosa pois,
olettaen että Saharan eteläpuolisessa Afrikassa
ei ole uskonnollisia uskomuksia. Tottakai heilläkin on,
ja voodoo on yksinkertaisesti suodatettu
näistä erittäin syvällisistä uskonnollisista ideoista
jotka kulkeutuivat traagisen orjakaupan mukana.
Mutta mikä tekee voodoosta mielenkiintoisen
on että se on elävä suhde
elävien ja kuolleiden kanssa.
Siis elävät synnyttävät henget.
Henget voidaan manata Suuren Veden alta,
vastaten tanssin rytmiin,
ja hetkellisesti korvata elävän ihmisen sielun,
niin että lyhyen hetken ajaksi ihmisestä tulee jumala.
Tästä syystä voodoon harjoittajat sanovat usein,
että "te valkoiset ihmiset menette kirkkoon puhumaan Jumalasta.
Me tanssimme temppelissä ja tulemme Jumalaksi."
Ja koska henki astuu ruumiseen,
miten se voi olla haitallista?
Joten näemme näitä ihmeellisiä esityksiä:
voodoo-akolyyttejä transsissa
käsittelevän palavia kekäleitä polttamatta itseään,
mikä on melkoinen osoitus ihmismielen kyvystä
vaikuttaa sitä kantavaan kehoon
kun se katalysoidaan äärimmäiseen herätetilaan.
Kaikista kansoista, joiden kanssa olen ollut,
erikoislaatuisin on kogit
Sierra Nevada de Santa Martassa Pohjois-Kolumbiassa.
He ovat muinaisen Tairona-sivilisaation jälkeläisiä.
Tämä sivilisaatio aikanaan kattoi Kolumbian Karibianmeren rannikon,
valloituksen seurauksena
tämä kansa vetäytyi eristettyyn vulkaaniseen vuoristoon
Karibianmeren rannikon yläpuolella.
Veren tahrimassa maanosassa
tätä kansaa eivät espanjalaiset koskaan valloittaneet.
Tähän päivään asti heitä hallitsee rituaalinen papisto,
mutta papiston koulutus on ainutlaatuista.
Nuoret akolyytit otetaan perheistään
3-4 vuoden ikäisinä,
ja eristetään varjoiseen pimeään maailmaan
kivimajoihin jäätikköjen varjoon 18 vuodeksi.
Kaksi yhdeksän vuoden jaksoa,
jotka tarkoituksellisesti jäljittelevät yhdeksää raskauskuukautta
jotka he viettävät luonnollisen äitinsä kohdussa,
ja ovat nyt metaforisesti suuren äitinsä kohdussa.
Ja koko tämän ajan
heille opetetaan yhteiskuntansa arvoja,
arvoja, jotka ylläpitävät teoriaa, että heidän rukouksensa
ja yksinomaan heidän rukouksensa ylläpitävät kosmista -
tai sanotaanko ekologista - tasapainoa.
Ja tämän erikoisen papiksi vihkimisen jälkeen,
yhtenä päivänä heidät viedään yhtäkkiä ulos,
ja ensimmäistä kertaa elämässään 18-vuotiaina
he näkevät auringonnousun. Ja tänä kirkkaana tietoisuuden hetkenä
jolloin auringon ensimmäiset säteet valaisevat rinteitä
tässä tyrmäävän kauniissa maisemassa,
yhtäkkiä kaikki mitä he olivat oppineet abstraktisella tasolla
vahvistuu tyrmäävällä loistokkuudella. Ja pappi astuu askeleen
taaksepäin ja sanoo: "Näettekö? Eikö ole juuri kuten teille kerroin.
Se on aivan niin kaunista. Ja teidän suojeltavaa."
He kutsuvat itseään vanhemmiksi veljiksi
ja sanovat että me, jotka olemme nuorempia veljiä,
olemme vastuussa maailman tuhoamisesta.
Tämän tasoisesta vaistosta tulee erittäin tärkeää.
Aina kun ajattelemme alkuperäiskansoja ja maisemaa,
mieleemme tulee joko Rousseau
ja vanhaa virhekäsitystä jalosta villistä,
mikä on rasistinen idea yksinkertaisuudessaan,
tai vaihtoehtoisesti mieleemme tulee Thoreau,
ja sanomme että nämä ihmiset ovat lähempänä maapalloa kuin me.
Alkuperäiskansoja ei nostalgia tee
tunteelliseksi eikä se heikennä heitä.
Kummallekaan ei ole juurikaan tilaa
Asmatin malariarämeiköissä tai
Tiibetin jäätävissä tuulissa, mutta he ovat siitä huolimatta
ajan ja rituaalien välityksellä takoneet maapallosta perinteisen mystisyyden,
joka ei perustu ajatukseen, että he olisivat itsetietoisesti sitä lähellä,
vaan paljon herkempään vaistoon:
ajatukseen, että maapallo itsessään voi olla olemassa
ainoastaan siitä syystä, että ihmistietoisuus on hengittänyt sen henkiin.
Mitä tämä tarkoittaa?
Se tarkoittaa sitä, että pieni lapsi Andeilta,
joka on kasvanut uskoen, että vuori on Apu-henki,
joka ohjaa hänen kohtaloaan,
kasvaa syvällisesti erilaiseksi ihmiseksi
jolla on on erilainen suhde siihen resurssiin
tai siihen paikkaan kuin pienellä lapsella Montanasta,
joka on kasvatettu uskomaan että vuori on kasa kiviä
jota voidaan kaivaa.
Olipa se hengen asuinpaikka tai kasa kiviä on epäoleellista.
Mielenkiintoista on vertauskuva, joka määrittää yksilön
ja luonnollisen maailman välisen suhteen.
Kasvoin Kanadan Brittiläisen Kolumbian metsissä
uskomaan, että metsät olivat olemassa hakattavaksi.
Siitä syystä olen erilainen ihminen kuin
ystäväni Kwagiulthin heimossa,
jotka uskovat että metsät olivat Huxwhukwin ja
taivaan vääntyneen nokan ja
maailman pohjoispäässä elävien ihmissyöjähenkien asuinsija,
henkien, joiden kanssa heidän on otettava yhteys Hamatsa-initiaation aikana.
Jos nyt aletaan katsoa, että
nämä kulttuurit voivat luoda eri todellisuuksia,
voidaan alkaa ymmärtää
joitakin heidän erikoisia löydöksiään. Esimerkiksi tämä kasvi.
Se on ottamani valokuva Luoteis-Amazonilla viime huhtikuussa.
Tämä on ayahuasca, josta moni teistä on kuullut,
se on voimakkain psykoaktiivinen valmiste
shamaanin ohjelmistossa.
Mikä tekee ayahuascasta mielenkiintoisen
ei ole tämän valmisteen pelkät farmakologiset mahdollisuudet,
vaan valmisteen monimutkaisuus. Se koostuu kahdesta eri lähteestä.
Toisaalta siinä on liaania
jossa on joukko betakarboliinejä,
harmiinia, harmaliinia, lievästi hallusinogeeninen.
Jos liaania käytetään yksinään
on kuin jonkinnäköinen sininen utuinen savu
ajelehtisi tietoisuutesi läpi,
mutta se sekoitetaan kahvipensaan lehtiin
nimeltään Psychotria viridis.
Tässä kasvissa on joitakin erittäin voimakkaita tryptamiineja,
lähellä aivojen serotoniinia, dimetyylitryptamiinia,
5-metoksidimetyylitryptamiinia.
Jos olette koskaan nähneet yanomamien
käyttävän ainetta nuuskaamalla,
heidän tekemänsä valmiste tehdään eri lajiryhmästä
mutta sisältää myös metoksidimetyylitryptamiinia.
Kun tätä jauhetta nuuskataan
se on enemmänkin kuin ammus kiväärin piipusta
vuorattuna barokinaikaisilla maalauksilla laskeutuen sähkömereen. (Naurua)
Se ei vääristä todellisuutta,
se aikaan saa todellisuuden liukenemisen.
Itseasiassa minulla oli tapana väitellä professorini Richard Evan Shultesin -
tämä mies käynnisti psykedelisen aikakauden
löytämällä taikasienet
Meksikossa 1930-luvulla.
Väittelin hänen kanssaaan, ettei näitä tryptamiineja voinut luokitella
hallusinogeenisiksi, sillä siihen mennessä kun ne alkavat vaikuttaa
kotona ei ole ketään kokemassa hallusinaatiota. (Naurua)
Mutta tryptamiineja ei voi nauttia suun kautta,
sillä ne denaturoituvat entsyymin vaikutuksesta,
jota löytyy luonnollisesti ihmisen suolistosta, nimeltään monoamiinioksidaasi.
Niitä voidaa ottaa ainoastaan suun kautta yhdessä
kemikaalin kanssa, joka denaturoi monoamiinioksidaasin.
Mielenkiintoista on,
että betakarboliinit, joita esiintyy liaaneissa
ovat monoamiinioksidaasin salpaajia, juuri sitä lajia jota tarvitaan
tryptamiinin vahvistamiseen. Joten voidaan kysyä
miten 80 000 eri kasvilajin joukosta
nämä kansat löytävät kaksi morfologisesti toisiinsa liittymätöntä
kasvia, jotka näin yhdistettynä
aikaasaavat biokemiallisen version
kokonaisuudesta, joka on suurempi kuin osien summa?
Me käytämme erinomaista eufemismia, yritys ja erehdys,
jonka on todettu olevan tarkoituksettoman.
Mutta jos kysyt intiaaneilta, he sanovat: "Kasvit puhuvat meille."
Mitä tämä sitten tarkoittaa?
Tällä heimolla, cofaaneilla, on 17 eri ayahuascan variaatiota.
He erottavan ne kaikki etäältä metsässä,
ja ne kaikki näyttävät meidän silmiimme samalta lajilta.
Ja kun kysyt heiltä miten he laativat taksonomiansa,
he vastaavat: "Luulin, että tiesit jotakin kasveista.
Siis, etkö tiedä mitään?" Ja minä vastaan: "En."
Asia on niin, että kukin 17 lajista otetaan
täyden kuun yönä, ja kukin laulaa eri sävellajissa.
Et ansaitse tällä tohtorinarvoa Harvardin yliopistossa,
mutta se on huomattavasti mielenkiintoisempaa kuin heteiden laskeminen.
Nyt,
(Aplodit)
ongelma - ongelma on siinä, että jopa ne meistä,
jotka ovat myötämielisiä alkuperäiskansojen kohtalolle
näemme heidät erikoisina ja värikkäinä
mutta jollain tavalla alistettuna historian reunoille
samalla kun todellinen maailma, tarkoittaen meidän maailmaamme, etenee.
Totuus on, että 1900-lukua 300 vuotta tästä eteenpäin
ei muisteta käytyjen sotien perusteella
tai teknologisten innovaatioiden perusteella,
vaan enemmänkin aikana, jolloin me
joko aktiivisesti kannatimme tai passiivisesti hyväksyimme
sekä biologisen että kulttuurisen monimuotoisuuden massiivisen tuhoamisen
planeetallamme. Ongelmana ei ole muutos.
Kaikki kulttuurin kaikkina aikoina
ovat jatkuvasti olleet mukana
elämän uusissa mahdollisuuksissa.
Eikä ongelmana ole teknologia itsessään.
Sioux-intiaanit pysyivät Sioux-intiaaneina
vaikka he luopuivatkin jousesta ja nuolesta
ja amerikkalaiset pysyivät amerikkalaisina,
vaikka he luopuivat hevosesta ja rattaista.
Teknologiset muutokset eivät
uhkaa etnosfäärin yhtenäisyyttä, vaan valta.
Vallan raa'at kasvot.
Katsoo mihin tahansa suuntaan maailmassa,
huomaa, että nämä eivät ole kohtalon häivyttämiä kulttuureja.
Nämä ovat dynaamisia eläviä kansoja
jotka häivytetään tunnistettavien voimien toimesta
joihin heidän kapasiteettinsa ei riitä mukautumaan.
Oli kyseessä törkeä metsien hakkuu
Penan-heimon kotimaassa,
nomaadinen kansa Sarawakista Kaakkois-Aasiasta,
joka asui vapaasti metsässä vielä sukupolvi sitten,
ja nyt heidät on alistettu palvelijoiksi ja prostituoiduiksi
jokien rannoilla,
jossa joki itse on saastutettu liejulla
joka näyttää huuhtovan puolet Borneosta
Etelä-Kiinan mereen,
jossa japanilaiset rahtilaivat näkyvät valaistuna horisontissa
valmiina täyttämään ruumansa metsästä raastetuilla raakatukeilla.
Tai Yanomamin kansa,
joiden keskuuteen on tullut sairauksia
kultalöydösten vanavedessä.
Tai jos menemme Tiibetin vuorille,
jossa olen viimeaikoina tehnyt paljon tutkimusta,
voidaan nähdä poliittisen vallankäytön röyhkeät kasvot.
Kansanmurha, kokonaisen kansan fyysinen eliminoiminen
on yleisesti tuomittu, mutta etninen murha,
kansan elämäntavan tuhoaminen, sitä ei tuomita, vaan
yleismaailmallisesti monessa suunnassa kiitetään
osana kehitysstrategiaa.
Eikä Tiibetin tuskaa voi ymmärtää
ennen kuin sen läpi kulkee perustasolla.
Matkustin kerran 10 000 kilometriä Chengdusta Länsi-Kiinasta
Kaakkois-Tiibetin läpi Lhasaan
nuoren kollegan kanssa, enkä ymmärtänyt ennen kuin Lhasaan
saavuttuani kasvoja kuulemieni tilastotietojen
takana.
6000 pyhää monumenttia hajotettu pölyksi ja tuhkaksi.
1,2 miljoonaa ihmistä tapettu virkamiesten toimesta
kulttuurivallankumouksen aikana.
Tämän nuoren miehen isä oli Panchen-laman palveluksessa.
Tämä merkitsi sitä, että hänet tapettiin välittömästi
Kiinan valloituksen aikana.
Hänen setänsä pakeni dalai-laman kanssa
heidän paetessaan Nepaliin.
Hänen äitinsä joutui vankilaan rikoksenaan
se, että oli liian vauras.
Poika salakuljetettiin vankilaan kahden vuoden ikäisenä
ja piilotettiin äitinsä hameen helmojen alle,
sillä äiti ei voinut elää ilman poikaansa.
Sisar, joka suoritti tämän rohkean teon,
lähetettiin kasvatusleirille.
Yhtenä päivänä hän vahingossa astui Maon
käsinauhaan ja tästä syystä
hän sai rangaistukseksi seitsemän vuotta pakkotyötä.
Tiibetin tuska voi olla vaikeaa kestää,
mutta kansan vapauttava henki on kokemisen arvoista.
Ja lopulta meillä on edessämme valinta.
Haluammeko asua yksitoikkoisessa maailmassa
vai haluammeko monipuolisen monitahoisen maailman?
Merkittävä antropologi Margaret Mead sanoi ennen kuolemaansa
että hänen suurin pelkonsa oli, että ajautuessamme
kohti tätä laimeaa amorfista geneeristä maailmankatsomusta
emme ainoastaan näkisi ihmisen mielikuvituksen mahdollisuuksien
rajoittuvan kapeampaan ajatusmodaliteettiin,
mutta että me myös heräisimme unesta jonain päivänä
ja olisimme unohtaneet, että muita mahdollisuuksia oli edes ollut.
Ja voimme nöyränä muistaa, että lajimme on ehkä
ollut maapallolla noin 150 000 vuotta.
Neoliittinen vallankumous, jonka johdosta saimme maatalouden,
jona aikana alistuimme siemenen kulttiin,
shamaanin runous vaihtui
pappien proosaan,
ja aikaansaimme hierarkiaerikoistumisen ylijäämän,
tämä on vain 10 000 vuotta sitten.
Tuntemamme moderni teollinen maailma
on tuskin 300 vuotta vanha.
Tämä pinnallinen historia ei kerro minulle
että meillä on kaikki vastaukset kaikkiin haasteisiin
joita tulee esiin kuluvan milleniumin aikana.
Kun näiltä monimuotoisilta maailman kulttuureilta
kysytään ihmisenä olon tarkoituksesta,
he vastaanvat 10 000 eri äänellä.
Ja tässä laulussa löydämme kaikki uudestaan mahdollisuuden
olla keitä olemme: täysin tietoinen laji,
tiedostaen ja varmisten, että kaikki kansat ja kaikki puutarhat
voivat kukoistaa. Ja on monia optimismin hetkiä.
Tämä on valokuva, jonka otin Baffin-saaren pohjoiskärjessä,
kun menin metsästämään sarvivalaita inuiittien kanssa,
ja tämä mies, Olayuk, kertoi minulle mahtavan tarinan isoisästään.
Kanadan valtio ei ole aina ollut lempeä
inuiittikansalle, ja 1950-luvulla itsenäisyytemme
vakiinnuttamiseksi me pakotimme heidät siirtokuntiin.
Tämän vanhan miehen isoisä kieltäyi menemästä.
Hänen perheensä pelkäsi hänen henkensä puolesta ja otti pois
hänen aseensa ja työkalunsa.
Teidän on ymmärrettävä että inuiitit eivät pelkää kylmää,
vaan käyttävät sitä hyväkseen.
Heidän rekensä peitteet oli alunperin valmistettu kalasta,
joka oli kääritty peurannahkaan.
Joten tämän miehen isoisä ei pelännut arktista yötä
tai raivoavaa lumimyrskyä.
Hän yksinkertaisesti meni ulos, pudotti hylkeennahkahousunsa
ja ulosti kämmenelleen. Kun uloste alkoi jäätyä,
hän muotoili sen terän muotoon.
Hän sylki ulosteveitsen reunaan,
ja kun se jäätyi, hän teurasti sillä koiran.
Hän nylki koiran ja teki itselleen valjaat,
teki kelkan koiran kylkiluista ja laittoi
viereisen koiran valjaisiin,
ja hävisi jäälauttoja pitkin, ulosteveitsi vyöllään.
Miten voi pärjätä ilman mitään. (Naurua)
Ja tämä, monella tavalla,
(Aplodit)
symboloi inuiittikansan sitkeyttä
ja kaikkien alkuperäiskansojen sitkeyttä ympäri maailmaa.
Huhtikuussa 1999 Kanadan valtio
antoi takaisin inuiittien täyteen hallintaan
maa-alueen, joka on suurempi kun Kalifornia ja Teksas yhteensä.
Se on uusi kotimaamme. Sen nimi on Nunavut.
Se on itsenäinen alue. Inuiitit hallitsevat kaikkia mineraaliresursseja.
Merkittävä esimerkki siitä, miten kansakunta
voi saavuttaa - hakea korvausta kansansa keskuudessa.
Ja kaikkein lopuksi, mielestäni on aika selvää
ainakin kaikille meille, jotka ovat matkustaneet
näissä planeettamme kaukaisissa paikoissa,
että ne eivät ole ollenkaan kaukaisia.
Ne ovat toisten ihmisten kotimaita.
Ne edustavat ihmisen mielikuvituksen haaroja,
jotka ovat peräisin aikojen alusta asti. Ja meille kaikille
näiden lasten unelmat, kuten omien lapsiemme unelmat,
muodostavat osan toivon pelkistämästä maantieteestä.
Joten mitä me loppujen lopuksi yritämme saada aikaan National Geographissa,
on, uskomme etteivät poliitikot saa koskaan mitään aikaiseksi.
Uskomme, että polemiikka -
(Taputusta)
uskomme, että polemiikka ei ole vakuuttavaa,
mutta uskomme että tarinoiden kertominen voi muuttaa maailman,
joten me olemme ehkä paras tarinoita kertova instituutio
maailmassa. Websivuillamme käy joka kuukausi 35 miljoonaa,
156 kansakuntaa lähettää televisiokanavaamme.
Miljoonat lukevat aikakausilehtiämme.
Ja teemme matkoja
etnosfääriin, jossa viemme yleisömme
sellaisiin kulttuuria täynnä oleviin paikkoihin,
että he voivat vain ihmetellä
mitä ovat nähneet, ja toivottavasti tästä syystä
omaksua asteittain, yksi kerrallaan,
antropologian keskeisen paljastuksen:
että tämä maailma ansaitsee olla olemassa monimuotoisena,
että me voimme löytää tavan elää
todella monikulttuurisessa monimuotoisessa maailmassa
jossa kaikkien kansojen viisaus
voi edesauttaa yhteistä hyvinvointiamme.
Monet kiitokset.
(Aplodit)