Jag undervisar i kemi.
(Explosion)
Okej, okej
Förutom att bara vara explosioner
finns kemi överallt.
Har du någonsin varit på en restaurang och förlorat dig själv i tankar
på att göra det här om och om igen?
Några nickar jakande.
Nyligen visade jag detta för mina studenter,
och jag bad dem bara att försöka förklara varför det hände.
Frågorna och samtalen som följde
var fascinerande.
Titta på den här filmen som Maddie
från min klass skickade mig den kvällen.
(skrammel) (skratt)
Självklart, som Maddies kemilärare
älskar jag att hon gick hem och fortsatte roa sig
med den här sortens fåniga experiment
som vi gjorde i klassrummet.
Det som fascinerade mig mer är att Maddies nyfikenhet
tog henne till en ny nivå
Om du tittar inuti den bägaren
så kan du faktiskt se ett ljus.
Maddie använder temperatur för att förlänga fenomenet
till ett nytt scenario.
Ni vet, frågor och nyfikenhet som hennes
är magneter som drar oss till våra lärare,
och de överför all teknologi
eller slagord i utbildningen
Men om vi placerar dessa teknologier framför studenters utfrågningar
kan vi råna oss själva
på vårt mest värdefulla verktyg som lärare: våra studenters frågor.
Till exempel, att vända en tråkig föreläsning från klassrummet
till en skärm på en mobil
kan spara instruktionstid
men om vi fokuserar på våra studenters upplevelse
om det är samma avhumaniserade tjatter
bara tjusigare förpackat.
Men om vi istället vågar
förvirra våra studenter, förvåna dem
och väcka viktiga frågor,
är det genom de frågor som vi som lärare får informationen
som vi kan skapa hållfasta
och informerade metoder för varierande sätt att undervisa.
Så, lägger vi undan 2000-talets platityder,
är det så att jag undervisat i 13 år nu,
och det krävdes en livshotande händelse
för att jag skulle ta mig ur 10 år av pseudo-undervisning
och få mig att inse att studenternas frågor
är fröna till lärande på riktigt,
inte någon regisserad kursplan
som gav dem munsbitar av slumpvis utvald information.
I maj 2010, vid 35 års ålder
med en tvååring hemma och mitt andra barn på väg
fick jag diagnosen: stort artärbråck
i nedre delen av aortan.
Det här ledde till en hjärtoperation. Det här är det riktiga e-mailet
från min läkare.
Nu, när jag fick detta, -- stora bokstäver ---
bröt jag ihop totalt, okej?
Men jag hittade förvånande stunder av förtröstan
i det självförtroende som min kirurg förkroppsligade.
Var fick killen detta självförtroende, fräckheten i det.
Så när jag frågade honom berättade han tre saker.
Han sa att det första var att hans nyfikenhet drev honom
att ställa tuffa frågor om proceduren,
om vad som fungerade och vad som inte fungerade.
Nummer två, han omfamnade och var inte rädd
för den röriga processen "trial and error" (försöka och misslyckas)
den oundvikliga processen trial and error.
Nummer tre: genom dessa intensiva reflektioner
samlade han ihop den information han behövde
för att skapa och förbättra proceduren,
och sen, med en stadig hand, räddade han mitt liv.
Jag har tagit åt mig mycket av dessa visdomsord
och innan jag återvände till klassrummet den hösten,
skrev jag ner tre egna regler
som jag fortfarande använder när jag planerar lektioner.
Regel nummer ett: Det viktigaste är nyfikenhet.
Frågor kan vara fönster till fantastiska genomgångar
men inte tvärtom.
Regel nummer två: omfamna oredan.
Vi är alla lärare. Vi vet att lärande är något fult.
Och bara för att den vetenskapliga metoden finns på
sidan fem i sektion 1.2 kapitel ett
det kapitel vi alla hoppar över, eller hur?
kan "trial and error"-metoden vara en informell del
av det vi gör varje dag
på Sacred Heart Cathedral i rum 206.
Och regel nummer tre: öva reflektion.
Det vi gör är viktigt. Det förtjänar vår omsorg,
men det förtjänar också våra genomlysningar.
Kan vi vara våra klassrums kirurger?
Tänka att det vi gör en dag kommer att rädda liv.
Våra studenter är värda den ansträngningen.
Och varje fall är unikt.
(Explosion)
Okej. Förlåt.
Kemiläraren i mig behövde få det där
gjort innan vi fortsätter.
Så det här är mina döttrar.
Till höger har vi lilla Emmalou -- vi är en familj från den amerikanska södern...
Och till vänster, Riley.
Riley kommer bli en stor flicka om några veckor på den här bilden.
Hon kommer bli fyra år
och de som känner en fyraåring
vet att de älskar att fråga "varför?"
Ja. Varför.
Jag skulle kunna lära den här ungen vad som helst
för hon är nyfiken på allt.
Det var vi alla i den åldern.
Men utmaningen går egentligen till Rileys framtida lärare,
de hon ännu inte har träffat.
Hur ska de få hennes nyfikhet att växa?
Ni förstår, jag ser Riley som en metafor för alla barn,
och jag tänker på att skolavhopp har många ansikten
som sistaårsstudenten som lämnat innan året ens börjat
eller den tomma bänken längst bak i en urban mellanstadieskolas klassrum.
Men om vi som utbildare lämnar bakom oss rollen
som innehållsspridare
och omfamnar ett nytt paradigm
som odlare av nyfikenhet och frågor,
kan vi få lite mer meningsfullhet
till deras skoldag, och få deras fantasi att gnistra.
Tack så väldigt mycket.
(Applåder)