Predajem kemiju.
(Eksplozija)
U redu, u redu.
Kemija je više od eksplozija,
ona je posvuda.
Jeste li ikada zatekli sebe kako u restoranu zamišljeno
samo ponavljate ovo?
Neki ljudi kimaju.
Nedavno sam ovo pokazao svojim učenicima
i samo sam ih tražio da pokušaju objasniti zašto se ovo dogodilo.
Pitanja i razgovori koji su uslijedili
bili su fascinantni.
Pogledajte ovaj video
koji mi je poslala Maddie iz mog razreda te večeri.
(Udarac) (Smijeh)
Kao Maddiein nastavnik kemije, očito je
da me oduševilo što je otišla kući i nastavila istraživati
o ovoj smiješnoj demonstraciji
koju smo izveli na nastavi.
No, što me još više oduševilo, je što je Maddie njezina znatiželja
odvela na jednu novu razinu.
Ako pogledate unutar te čaše,
možda ćete vidjeti svijeću.
Maddie koristi temperaturu kako bi ovaj fenomen pogurala
prema novom scenariju.
Pitanja i radoznalost poput Maddienih,
magneti su koji nas vuku prema našim nastavnicima
i oni nadilaze granice tehnologije
ili pomodnih riječi u obrazovanju.
No, ako te tehnologije stavimo ispred pitanja učenika,
ostat ćemo
bez najvećeg nastavničkog alata: pitanja naših učenika.
Na primjer, prebacivanje dosadnog predavanja iz učionice
na ekran mobilnog uređaja,
možda će sačuvati nastavno vrijeme,
ali ako je to u središtu učenikova iskustva,
radi se o istom dehumanizirajućem razgovoru,
samo ljepše upakiranom.
Ali, ako umjesto toga imamo hrabrosti
zbuniti svoje učenike, zaokupiti ih
i potaknuti na prava pitanja,
kroz ta pitanja mi nastavnici dobivamo informacije
koje možemo koristiti za kreiranje robusnih
i informativnih metoda kombinirane nastave.
Dakle, stavljajući na stranu sve moderne izraze 21. stoljeća,
istina je, predajem sada već 13 godina
i bila je potrebna jedna, po život opasna situacija
da me probudi iz 10-ogodišnjeg pseudo-podučavanja
i pomogne mi shvatiti da su pitanja učenika
početak pravog učenja,
a ne neki propisani nastavni plan,
koji im daje komadiće nasumičnih informacija.
U svibnju 2010., u dobi od 35 godina,
s dvogodišnjakom kod kuće i drugim djetetom na putu,
otkrili su mi veliku aneurizmu
na početku moje torakalne aorte.
To je dovelo do operacije na otvorenom srcu.
Ovo je e-mail mog liječnika.
Kada sam dobio ovo, bio sam - stisnite Caps Lock -
apsolutno izbezumljen.
No, iznenađujuće me utješilo
samopouzdanje mog kirurga.
Odakle mu to samopouzdanje, takva odvažnost?
Kada sam ga pitao, rekao mi je tri stvari.
Prvo, rekao je da ga je znatiželja vodila
da postavlja teška pitanja o operaciji,
o tome što jest, a što nije funkcioniralo.
Drugo, prihvatio je bez straha
proces pokušaja i pogreške,
neizbježan proces pokušaja i pogreške.
I treće, kroz intenzivno razmišljanje,
prikupio je potrebne informacije
kako bi osmislio i preispitao operaciju,
a onda je, sigurnom rukom, spasio moj život.
Upio sam dosta toga iz tih mudrih riječi
i prije nego što sam se te jeseni vratio u učionicu,
zapisao sam svoja tri pravila,
koja i danas koristim pri planiranju nastave.
Prvo pravilo: znatiželja je na prvom mjestu.
Pitanja mogu biti put do sjajne poduke,
ali nikako obrnuto.
Drugo pravilo: prihvatite zbrku.
Svi smo nastavnici. Znamo da je učenje nezgodno.
I samo zato što je znanstvena metoda određena
za petu stranicu, odjeljak 1.2 prvog poglavlja,
kojeg uvijek preskačemo,
pokušaj i pogreška i dalje mogu biti neformalni dio
onoga što činimo svakodnevno
u Katedrali Svetog Srca, u sobi 206.
I treće pravilo: vježbajte razmišljanje.
Ono što radimo je važno, zaslužuje našu pažnju,
ali i naše razmatranje.
Možemo li mi biti kirurzi svojih učionica?
Tako da će ono što radimo danas, jednog dana spašavati živote.
Naši učenici vrijedni su toga.
I svaki slučaj je drugačiji.
(Eksplozija)
U redu. Oprostite.
Nastavnik kemije u meni morao je to izbaciti iz sebe
prije nego što nastavimo.
Ovo su moje kćeri.
Desno je mala Emmalou - mi smo južnjačka obitelj.
A lijevo je Riley.
Riley će za nekoliko tjedana biti "velika djevojčica",
navršit će četiri godine.
I svatko tko poznaje neko dijete tih godina,
zna da oni vole pitati: "Zašto?"
Da. Zašto.
Ovo dijete mogu naučiti bilo čemu,
jer je sve zanima.
Svi smo bili u toj dobi.
No, izazov je za Rileyine buduće nastavnike,
koje tek treba upoznati.
Kako će oni njegovati tu radoznalost?
Rekao bih da je Riley metafora za svu djecu
i mislim da napuštanje škole postoji u raznim oblicima,
od starijeg učenika koji odustane još i prije početka godine,
do praznog stola u pozadini učionice gradske osnovne škole.
Ali ako mi kao nastavnici napustimo
ovu jednostavnu ulogu širitelja znanja
te usvojimo novu paradigmu
nekoga tko njeguje radoznalost i propitkivanje,
možda unesemo nešto više smisla
u njihov školski dan i potaknemo njihovu maštu.
Veliko vam hvala.
(Pljesak)