Привіт! Я - архітектор.
Я - єдиний архітектор у світі,
який створює будівлі з паперу на кшталт цієї картонної труби,
і моя перша виставка
паперових труб пройшла
у 1986 році - значно раніше, ніж люди почали говорити
про екологічні проблеми та проблеми довкілля,
а я вже почав випробовувати паперові труби
для того, щоб використовувати їх як будівельний матеріал.
Дуже складно тестувати новий матеріал для будівництва,
але папір виявився набагато міцнішим, ніж я сподівався,
і його також легко зробити водостійким,
і так як це промисловий матеріал,
його також можливо зробити вогнетривким.
Пізніше, у 1990 році, я побудував тимчасову споруду.
Це була перша тимчасова будівля з паперу.
Вона складається з 330 труб діаметром 55 см,
і також там є лише 12 труб з діаметром
120 сантиметрів, або чотири фути завширки.
Як бачите на фото, всередині є туалет.
Тож, якщо у вас закінчився туалетний папір,
можете просто відірвати шматок від стіни. (Сміх)
Дуже зручно.
У 2000 році в Німеччині відбувалася міжнародна виставка.
Мене попросили спроектувати приміщення,
тому що темою виставки були проблеми довкілля.
Тому мене обрали для будівництва павільйону з паперових труб,
які можна буде пустити на переробку.
Мета мого проекту досягається не тоді, коли він завершується.
Моя ціль у зруйнуванні будівлі,
тому що кожна країна створює багато павільйонів,
але через півроку накопичується велика кількість промислових відходів,
тому мою споруду мають використати кілька разів або переробити.
Пізніше споруду використали для іншої мети.
У цьому і полягає суть мого проекту.
Потім мені дуже пощастило виграти змагання
з будівництва другого Центру Помпіду у Франції
у місті Мец.
Я був дуже бідний,
хотів орендувати офіс у Парижі,
але не міг цього дозволити.
І тоді я вирішив взяти з собою до Парижу моїх студентів
і побудувати наш офіс на вершині Центру Помпіду
своїми силами.
Ми привезли паперові трубки та дерев'яні столярні шипи,
щоб спорядити офіс завдовжки 35 метрів.
Ми залишились там на 6 років і не платили нічого за оренду.
(Сміх) (Оплески)
Дякую. У мене була одна велика проблема.
Так як ми були частиною виставки,
навіть якщо мої друзі хотіли мене побачити, їм потрібно було купувати для цього квиток.
Це було проблемно.
Потім я завершив роботу над Центром Помпіду в Меці.
Зараз це дуже популярний музей,
і я спорудив великий пам'ятник уряду.
Але я дуже розчарувався
у своїй професії архітектора,
тому що ми не допомагаємо, працюємо не на суспільство,
а на привілейованих осіб,
багатих людей, уряд, проектувальні фірми.
Вони мають гроші та силу.
А ті - невидимі.
Тому вони наймають нас, щоб візуалізувати свою силу і гроші,
будуючи пам'ятки архітектури.
Це наша професія, вона завжди була такою,
і зараз ми робимо те саме.
Тому я був дуже розчарований, що ми не працюємо на суспільство,
хоча є так багато людей,
які втрачають свої оселі внаслідок природних катаклізмів.
Утім мушу сказати, що природних катастроф вже не існує.
Наприклад, землетруси ніколи не вбивають людей -
їх убивають обвали будівель.
Це лежить на совісті архітекторів.
Потім люди потребують тимчасового помешкання,
але немає архітекторів, які б над цим працювали,
тому що ми дуже зайняті, працюючи для привілейованих осіб.
Тому я подумав, що як архітектори,
ми можемо долучитися до реконструкції тимчасового житла.
Ми можемо його покращити.
Саме тому я почав працювати в місцях, де сталася катастрофа.
У 1994 році сталося велике лихо в Руанді, в Африці.
У битві зітнулися два племені - Гуту і Тутсі.
Понад два мільйони людей стали біженцями.
Але я був настільки вражений, коли побачив табір для біженців,
організований ООН.
Вони такі нещасні і так мерзнуть,
з ковдрами в сезон дощів.
В укриттях, побудованих ООН,
були лише листи з пластику,
тому біженцям довелося рубати ліс.
Оскільки понад два мільйони людей рубали дерева,
вирубка лісу була масштабною та масивною,
і призвела до проблеми довкілля.
Тому там почали будувати алюмінієві труби та алюмінієві бараки.
Це досить дорого, люди обмінювали їх на гроші,
а потім знову рубали дерева.
Я запропонував свою ідею, як поліпшити становище:
використовувати ці оброблені паперові трубки,
тому що вони дешеві і міцні,
але мій бюджет складає лише 50 доларів за штуку.
Ми побудували 50 блоків, щоб перевірити їх
на витривалість, вологостійкість, терміти і все решту.
А потім, через рік, у 1995 році, в Кобе (Японія),
стався сильний землетрус.
Близько 7,000 людей загинуло,
а місто, як-от цей район Нагата,
все місто згоріло у вогні після землетрусу.
І також виявилось, що там було багато в'єтнамських біженців,
що страждали. Вони зібралися у католицькій церкві -
будівлю було повністю знищено.
Тому я пішов туди і запропонував священикам:
"Чому б нам не відбудувати заново церкву з паперових труб?"
І почув у відповідь: "О Боже, Ви божевільний?
Після пожежі? Що Ви таке пропонуєте?"
Вони мені не довіряли, але я не здавався.
Я почав регулярно їздити в Кобе
і зустрівся з товариством в'єтнамців.
Ось так вони жили: під пластмасовими укриттями
в парку.
Я запропонував перебудувати їх. Зайнявся збором коштів і зібрав необхідну суму.
Я побудував для них притулок з паперових труб,
а щоб його легко могли побудувати і студенти,
а також, щоб його було легко зносити,
я зробив фундамент з ящиків для пива.
Я домовився з виробником пива "Кірін" про це,
тому що в той час у компанії "Асахі"
пластикові ящики для пива були червоними,
а це не пасувало за кольором до паперових труб.
Дуже важливо узгоджувати кольори.
Я досі пам'ятаю, як ми сподівались
знайти пиво у ящику,
але вони були пустими. (Сміх)
Пригадую, як ми засмутилися.
Протягом літа ми зі студентами
побудували 50 укриттів.
І врешті-решт священик довірив мені реконструкцію.
Він сказав: "Поки ти збираєш гроші сам,
візьми студентів з собою на будівництво, ти це можеш".
Ми перебудовували церкву протягом п'яти тижнів.
Планувалося, що вона простоїть там три роки,
але взагалі-то вона залишилася там на 10 років, тому що люди її полюбили.
Потім в Тайвані стався сильний землетрус,
і ми запропонували пожертвувати цією церквою,
тож ми розібрали її
і відправили волонтерами для будівництва.
У Тайвані ця церква, як постійна будівля, стоїть і досі.
Отже, ця споруда залишається тут назавжди.
Потім я замислився, що ж таке постійна і тимчасова будівлі?
Навіть споруда з паперу
може бути постійною, доки подобається людям.
Навіть бетонна будівля може бути дуже навіть тимчасовою,
якщо її побудували для заробітку.
У 1999 році в Туреччині стався сильний землетрус.
Я поїхав туди, щоб побудувати укриття з місцевих матеріалів.
У 2001 році я також побудував притулок у Західній Індії.
У 2004 році на Шрі Ланці, після землетрусу Суматра
та цунамі, я перебудував села ісламських рибалок.
А у 2008 році, в Ченгду, провінція Сичуань в Китаї,
загинуло близько 70,000 людей.
Більшість шкіл було зруйновано
через підкуп влади підрядником.
Мене попросили перебудувати тимчасову церкву.
Я привіз із собою японських студентів, щоб вони працювали з китайськими студентами.
За один місяць ми зробили дев'ять класних кімнат,
понад 500 квадратних метрів.
Ними ще досі користуються, навіть після нещодавнього землетрусу в Китаї.
У 2009 році в Італії, Л'Акуіла, також стався сильний землетрус.
А це дуже цікаве фото:
колишній прем'єр-міністр Берлусконі
та японський колишній, колишній, колишній, колишній прем'єр-міністр - пан Асо -
я так кажу, тому що нам доводиться змінювати прем'єр-міністра щороку.
Це було дуже люб'язно з їхнього боку - ухвалити мою модель.
Я запропонував велику перебудову: тимчасовий мюзик-хол,
оскільки Л'Акіла славиться музикою,
а всі концертні зали були зруйновані,
музиканти виїжджали.
Тому я запропонував меру,
що перебудую тимчасовий концертний зал.
Він сказав: "Як тільки принесете свої гроші, будете це робити".
І мені дуже пощастило.
Пан Берлусконі провів саміт Великої Вісімки,
куди прийшов наш колишній прем'єр-міністр.
І таким чином вони допомогли нам зібрати гроші,
і я отримав півмільйона євро від японського уряду
на реконструкцію тимчасового концертного залу.
У 2010 році на Гаїті стався сильний землетрус,
але туди було неможливо долетіти,
тож я вирушив до Санто-Домінго, сусідньої країни,
їхав шість годин, щоб дістатися до Гаїті
і там із місцевими студентами Санто-Домінго
побудувати 50 укриттів із місцевих паперових труб.
Ось що сталося на півночі Японії два роки тому.
Після землетрусу і цунамі
людей мали евакуювати у велику кімнату на кшталт спортзалу.
Але подивіться на це. Тут немає особистого простору.
Люди страждають морально та фізично.
Тому ми поїхали туди, щоб побудувати перегородки
з паперових труб разом зі студентами-волонтерами,
звичайнісіньке укриття з каркасом з трубок та завісою.
Однак, деякі представники влади на місці
не хотіли, щоб ми це робили, тому що, як вони пояснили,
людей стало важче контролювати.
Але ж це необхідно зробити.
У них недостатньо рівної площі для будівництва
стандартного місцевого одноповерхового житлового приміщення, як це.
Подивіться на це. Навіть місцевий уряд будує
такі неміцні конструкції тимчасового житла,
такі тісні та неохайні, тому що там немає простору, нічого, вода тече,
тому я подумав, що ми маємо спорудити багатоповерхівку,
оскільки не вистачає землі, та й це не дуже зручно.
Я запропонував це меру, коли будував перегородки.
Нарешті я зустрів дуже хорошого мера в селі Онагава
в Міягі.
Він попросив мене побудувати триповерховий будинок на бейсбольному полі.
Я використовував транспортну тару,
а студенти допомогли нам зробити
усі меблі,
щоб було зручно,
за кошти місцевого бюджету.
Площа будинку точно така сама,
тільки всередині зручніше.
Більшість людей хочуть залишитись тут назавжди.
Я був дуже радий це чути.
Зараз я працюю у Новій Зеландії, у місті Крайстчерч.
Близько 20 днів до того, як стався землетрус в Японії,
у них також був сильний землетрус,
і багато японських студентів загинуло,
а найважливіший собор міста,
символ Крайстчерчу, було ущент знищено.
Мене попросили приїхати та відбудувати тимчасовий собор.
Тому він зараз у процесі реконструкції.
Я б хотів і надалі будувати пам'ятки,
які подобаються людям.
Щиро дякую.
(Оплески)
Дякую. (Оплески)
Щиро дякую. (Оплески)