Ahojte. Som architekt.
Som jediný architekt na svete,
ktorý stavia budovy z papiera,
ako je táto kartónová trubica.
Toto je prvá výstava, kde som použil
papierové trubice.
V roku 1986, oveľa skôr než ľudia začali hovoriť
o ekologických problémoch a životnom prostredí,
som začal testovať papierovú trubicu
ako stavebný materiál.
Testy na nové konštrukčné materiály sú veľmi komplikované.
Toto bolo však oveľa pevnejšie, než som čakal,
a keďže je to priemyselný materiál,
ľahko ho môžeme naimpregnovať
aj urobiť ohňovzdorným.
Potom som postavil dočasnú stavbu.
Rok 1990.
Toto je prvá provizórna budova z papiera.
330 trubíc s priemerom 55 cm
a iba 12 trubíc s priemerom 120 cm,
teda 4 stôp,
ako vidíte na fotke so záchodom.
Ak vám došiel toaletný papier,
môžete si odtrhnúť zo steny. (smiech)
Je to veľmi praktické.
V roku 2000 bola v Nemecku veľká výstava.
Požiadali ma o návrh budovy,
lebo témou výstavy boli problémy životného prostredia.
Postavil som pavilón z papierových trubíc,
z recyklovateľného papiera.
Cieľom návrhu nie je budovu dokončiť.
Mojím cieľom je jej demolácia.
Každá krajina postaví veľa pavilónov
a po polroku je z nich priemyselný odpad.
Moja budova musí byť
znovu využiteľná alebo recyklovaná.
To bolo cieľom môjho návrhu.
Potom som mal šťastie a vyhral som konkurz
na stavbu druhého Pompidou centra
vo Francúzsku v meste Metz.
Keďže som bol chudobný
a chcel som si prenajať kanceláriu v Paríži,
nemohol som si to dovoliť.
Rozhodol som sa zobrať študentov do Paríža
a postavili sme si kanceláriu
v hornej časti centra Pompidou v Paríži.
Priniesli sme papierové trubice a drevené spojky
a dokončili sme kanceláriu dlhú 35 m.
Zostali sme tam 6 rokov a neplatili žiaden nájom.
(smiech) (potlesk)
Ďakujem. Mal som jeden veľký problém.
Keďže sme boli súčasťou výstavy,
aj priatelia, ktorí ma chceli navštíviť, si museli kúpiť vstupenku.
To bol problém.
Potom som dokončil Centrum Pompidou v Metz.
Teraz je z neho populárne múzeum
a pre vládu som vytvoril veľký monument.
Neskôr som sa sklamal
v mojom povolaní architekta.
My nepomáhame, nepracujeme pre spoločnosť,
ale pre privilegovaných ľudí,
bohatých ľudí, vládu, developerov.
Oni majú peniaze a moc,
ktoré sú neviditeľné.
Oni si nás najímajú, aby sme zviditeľnili ich moc a peniaze
tým, že vytvoríme monumentálnu architektúru.
Toto je naše povolanie.
Tak ako v histórii, aj teraz robíme to isté.
Bol som veľmi sklamaný, že nepracujeme pre spoločnosť
napriek tomu, že toľko ľudí
prišlo o strechu nad hlavou počas prírodných katastrof.
Musím povedať, že nejde ani tak o prírodné katastrofy.
Napríklad zemetrasenie ľudí nezabíja,
zabíjajú ich budovy, ktoré sa zrútia.
To je úloha architektov.
Ľudia potrebujú dočasné bývanie,
ale architekti chýbajú,
lebo majú plné ruky práce pre privilegovaných ľudí.
Tak som rozmýšľal, že aj my architekti
môžeme byť súčasťou rekonštrukcie provizórnych príbytkov.
Môžeme ich vylepšiť.
Preto som začal pracovať v krízových oblastiach.
V roku 1994 bol v africkej Rwande veľký konflikt.
Bojovali proti sebe 2 kmene, Hutu a Tutsi.
Viac ako 2 milióny ľudí sa stali utečencami.
Bol som veľmi prekvapený prístreškami v utečeneckom tábore
pod vedením OSN.
Sú také chabé
a ľudia mrznú pod prikrývkami počas obdobia dažďov.
V prístreškoch postavených OSN
dostanú iba plastové plachty
a utečenci musia sami rúbať stromy.
2 milióny ľudí vyrubovali stromy,
čo viedlo k veľkému odlesňovaniu
a ekologickému problému.
Preto im začali poskytovať hliníkové trúbky,
ale tie sú veľmi drahé, tak ich vymieňali za peniaze
a potom zase rúbali stromy.
Navrhol som teda, že im v tejto situácii pomôžem
a použijeme recyklované papierové trubice,
ktoré sú lacné a pevné,
ale na každú jednotku som mal rozpočet iba 50 USD.
Postavili sme 50 jednotiek, aby sme otestovali
životnosť, vlhkosť, termity atď.
O rok neskôr, v roku 1995,
v Kóbe v Japonsku sme mali veľké zemetrasenie.
Takmer 7000 ľudí prišlo o život.
Celá štvrť Nagata
po zemetrasení vyhorela.
Takisto som zistil,
že veľa vietnamských utečencov, ktorí trpeli,
sa schádzalo v katolíckom kostole,
ktorého budova bola úplne zničená.
Išiel som tam a navrhol kňazovi:
„Postavme nový kostol z papierových trubíc!“
A on na to: „Môj ty Bože! Ty si sa zbláznil?!
Toto navrhuješ po požiari?“
Vôbec mi neveril, ale ja som sa nevzdal.
Začal som do Kóbe dochádzať
a stretol som sa s vietnamskou komunitou.
Oni takto žili pod plastovými plachtami
v parku.
Navrhol som im prestavbu,
vyzbieral peniaze,
a postavil im papierový prístrešok.
Aby ho študenti mohli ľahko poskladať
aj ľahko rozobrať,
na základy som použil pivové prepravky.
Požiadal som o ne pivovar Kirin,
pretože vtedy mal pivovar Asahi pivové prepravky červené
a tie sa nehodili k farbe papierových trubíc.
Farebný súlad je veľmi dôležitý.
Dodnes si pamätám, ako sme dúfali,
že v prepravkách bude aj pivo,
ale prišli nám prázdne. (smiech)
Boli sme takí sklamaní!
Počas leta sme s mojimi študentmi
postavili okolo 50 obývateľných jednotiek.
Nakoniec aj kňaz začal mojej stavbe dôverovať.
Povedal: „Ak sám vyzbieraš peniaze
a prinesieš študentov, môžete stavať.“
Stavba kostola nám trvala 5 týždňov.
Mal tam pôvodne zostať iba 3 roky,
ale nakoniec tam bol až 10, lebo ľudia ho milovali.
Na Taiwane mali potom tiež veľké zemetrasenie,
tak sme sa im rozhodli darovať tento kostol.
Rozobrali sme ho
a poslali dobrovoľníkom, ktorí ho zložili.
Na Taiwane stojí tento kostol až doteraz.
Táto budova sa stala stálou budovou.
Potom sa pýtam, ktorá budova je stála a ktorá iba dočasná?
Aj budova postavená z papiera
môže byť trvalá, pokiaľ ju ľudia milujú.
Aj betónová budova môže byť iba dočasná,
pokiaľ je postavená iba kvôli peniazom.
V roku 1999 bolo v Turecku veľké zemetrasenie,
išiel som tam a postavil prístrešok z miestnych materiálov.
V roku 2001 som tiež postavil prístrešok v Západnej Indii.
V roku 2004 som na Srí Lanke,
po zemetrasení na Sumatre a po tsunami,
zrekonštruoval dedinu islamských rybárov.
V roku 2008 v Čcheng-tu v čínskej provincii Sečuán
zomrelo takmer 70 000 ľudí
a taktiež bolo veľa škôl zničených
kvôli korupcii medzi úradmi a dodávateľom.
Požiadali ma, aby som postavil provizórny kostol.
Zobral som tam japonských študentov, aby pracovali s čínskymi.
Za mesiac sme vytvorili 9 tried
na viac ako 500 m2.
Stále sa používajú, dokonca aj po poslednom zemetrasení v Číne.
V roku 2009 mali zemetrasenie aj v talianskej L'Aquile.
Toto je veľmi zaujímavá fotka:
bývalý premiér Berlusconi
a japonský ex- ex- ex- expremiér, pán Ako.
Viete, my meníme premiéra každý rok.
Bolo od nich milé, že dotovali môj návrh.
Navrhol som veľkú stavbu, provizórnu hudobnú sálu,
lebo L'Aquila je preslávená kvôli hudbe
a keďže všetky koncertné siene boli zničené,
hudobníci začali odchádzať.
Navrhol som starostovi,
že postavím provizórne auditórium.
Povedal mi: „Ak si na to donesieš peniaze, môžeš.“
Mal som veľké šťastie.
Pán Berlusconi zvolal samit G8,
na ktorý prišiel aj náš bývalý premiér,
pomohli nám vyzbierať peniaze
a od japonskej vlády som dostal pol milióna eur
na stavbu tohto provizórneho auditória.
V roku 2010 bolo na Haiti zemetrasenie,
ale nedalo sa tam letieť.
Išiel som teda do Santo Dominga v susednej krajine
a odtiaľ do Haiti 6 hodín autom
spolu s miestnymi študentmi zo Santo Dominga,
aby sme postavili 50 príbytkových buniek z miestnych papierových trubíc.
Toto sú zábery zo severu Japonska pred 2 rokmi.
Po zemetrasení a tsunami
museli byť ľudia evakuovaní do veľkých miestností, ako je telocvičňa.
Pozrite sa na to. Nemajú žiadne súkromie.
Trpia psychicky aj fyzicky.
Postavili sme im tam priečky z papierových trubíc
za pomoci študentov – dobrovoľníkov.
Veľmi jednoduchý prístrešok z trúbkovej kostry a závesu.
Niektorí správcovia zariadenia
však boli proti tomuto vybaveniu,
pretože vraj bolo potom ťažšie mať ľudí pod kontrolou.
Ale bolo to naozaj potrebné.
Nemajú dosť rovného pozemku na stavbu
klasickej štátnej ubytovne s 1 poschodím, akou je táto.
Pozrite sa na to.
Dokonca aj vláda stavia také slabé provizórne ubytovne,
sú tak nahusto a bez úložných priestorov je tam neporiadok, zateká tam.
Napadlo mi, že musíme postaviť viacposchodovú budovu,
keďže im chýba väčší pozemok a pohodlie.
Počas rozdeľovania jednotiek som to navrhol starostovi.
Zoznámil som sa s veľmi príjemným starostom
v dedine Onagawa v Miyagi.
Požiadal ma o trojposchodovú ubytovňu na bejzbalovom ihrisku.
Použil som prepravné kontajnery
a študenti nám pomohli
vyrobiť všetok nábytok,
aby mali ľudia pohodlie.
Zmestili sme sa do vládneho rozpočtu,
a aj dom má úplne rovnakú rozlohu,
ale je oveľa pohodlnejší.
Veľa ľudí tam chce zostať natrvalo.
Veľmi som sa tomu potešil.
Teraz pracujem na Novom Zélande v Christchurch.
Asi 20 dní pred zemetrasením v Japonsku
mali tiež veľké zemetrasenie.
Veľa japonských študentov prišlo o život
a najdôležitejšia katedrála v meste,
symbol Christchurchu, bola úplne zničená.
Zavolali ma, aby som prišiel a postavil provizórnu katedrálu.
Práve na tom teda pracujem.
Rád by som pokračoval v stavbe monumentov,
ktoré budú mať ľudia radi.
Ďakujem pekne.
(potlesk)
Ďakujem. (potlesk)
Ďakujem vám veľmi pekne. (potlesk)