Як відомо,
середньовічна Англія ніколи не була жертвою вторгнення крижаних зомбі
та свавілля драконів,
але вона постраждала від боротьби за владу між двома шляхетними родами,
яка охопила кілька поколінь
та торкнулася чималої кількості діючих осіб
з неоднозначними мотивами та змінними інтересами.
Це може звучати знайомо,
тому що історичний конфлікт відомий як Війна троянд
став основою подій, зображених у "Грі престолів".
Смерть короля Едварда ІІІ в 1377 р. розв'язала справжню війну.
Старший син Едварда помер ще раніше,
але його десятирічний син Річард ІІ
здобув корону, випередивши трьох інших Едвардових синів.
Таке ігнорування цілого покоління
призвело до тривалих претензій на трон від їхніх нащадків,
зокрема Ланкастерів, спадкоємців третього сина Едварда,
та Йорків - спадкоємців четвертого сина.
Назви наступних воєн
походять від символів цих родин:
біла троянда Йорків, червона - Ланкастерів.
Вперше Ланкастери здобули трон,
коли у 1399 р. Генрі IV скинув з престолу свого кузина Річарда ІІ.
Попри поодинокі випадки неспокою,
їхнє правління тривало у спокої до 1422 р.,
коли через загибель Генрі V у військовому поході
королем став малий Генрі VI.
Слабовільний Генрі піддався впливу радників
та одружився з Маргаритою Анжуйською, щоб заручитись підтримкою Франції.
Маргарита була вродливою, честолюбною
і безпощадною до зазіхань на її владу.
Найбільше вона остерігалась Річарда Йоркського.
Йорк був близьким радником короля та відданим полководцем,
проте королева неодноразово відстороняла його від справ
та сприяла своїм прихильникам з графства Суффолк та Сомерсет.
Через критику Йорка щодо їхньої безпорадності у війні проти Франції
його виключили з суду та відправили до Ірландії.
Тим часом численні військові невдачі
і згубні закони Маргарити та її союзників
призвели до масового невдоволення.
Серед цього безладдя
Річард Йоркський та його військо затримали Сомерсета та реформували суд.
Попри перший промах, він отримав свій шанс,
разом з титулом Протектора Королівства
після нервового зриву Генрі.
Проте менше, ніж через рік
Генрі раптово одужав
і королева переконала його скасувати реформи Йорка.
Йорк втік і знову зібрав військо.
Хоча він не відвоював трон,
йому вдалося відновити титул Протектора
та встановити себе і своїх нащадків у черзі на трон після Генрі.
Та замість корони,
голову Йорка насадили на кіл
після його загибелі у битві проти сподвижників королеви.
Його молодий син став претендентом і був коронований як Едвард IV.
Він здобув значний військовий успіх у боротьбі з Ланкастерами.
Генрі взяли під варту,
а Маргарита врятувалась втечею
разом із сином Едвардом Вестмінстерським, який славився своєю жорстокістю.
Проте новопроголошений король допустив значну політичну помилку,
відмовившись від договірного шлюбу з принцесою Франції
і таємно одружившись із вдовою простого дворянина.
Через це від нього відвернувся його союзник граф Ворік.
Ворік вступив у союз із Ланкастерами,
налаштував молодшого заздрісного Едвардового брата Джорджа проти нього,
і навіть на деякий час повернув Генрі на трон,
але ненадовго.
Едвард повернув собі трон,
Принц Ланкастер загинув у битві,
а Генрі незабаром помер під вартою.
Решту правління Едварда IV панував мир,
але після його смерті у 1483 р. кровопролиття відновилось.
Хоча його дванадцятирічний син був спадкоємцем трону,
молодший брат Едварда Річард ІІI назвав своїх племінників безбатченками
через таємний шлюб їхнього батька.
Він присвоїв собі регентство та кинув хлопців до в'язниці.
Хоча достеменно невідомо про їхню долю,
за деякий час зникла принцеса
і правлінню Річарда ніхто не загрожував.
Та лише два роки потому йому прийшов кінець
через вузьку протоку Ла-Маншу.
Генрі Тюдор, прямий потомок першого герцога Ланкастера,
ріс у вигнанні після смерті батька під час попереднього повстання.
Завдяки захопленню влади Річардом ІІІ, що призвело до розбрату у колі Йорків,
Генрі здобув підтримку в посяганні на трон.
Зібравши військо у Франції, у 1485 р. він перетнув Ла-Манш
та швидко переміг військо Річарда.
Одружившись з Єлизаветою Йоркською, старшою сестрою зниклої принцеси,
новопроголошений король Генрі VII об'єднав дві троянди
та остаточно закінчив столітню війну.
Ми часто асоціюємо історичні війни з вирішальними протистояннями,
де є очевидні переможці та переможені.
Проте Війна троянд, як і белетристика, створена за її мотивами,
доводить, що перемога може бути сумнівною,
союзи - ненадійними,
і навіть влада королів - швидкоплинна, як пори року.