Salut! Sunt Jacob Barnett, vă bucuraţi? (Urale)
Bine!
Sunt aici să vă spun de ce ar trebui să uitaţi tot ceea ce ştiţi, chiar acum!
Primul lucru pe care trebuie să-l ştiţi:
să zicem că vă faceţi temele, – e ceva ce trebuie să faceţi –
şi vă faceţi temele bine, luaţi note mari, premii fabuloase cu Benjamin (100 $)
şi chestii din astea, tari.
Sunt aici să vă spun că nu faceţi bine.
Da, tocmai am spus-o: faceţi totul greşit!
Ca să ai succes trebuie să priveşti totul din propria-ţi perspectivă, unică.
Ce înseamnă asta?
Înseamnă că atunci când gândeşti trebuie să gândeşti în felul tău creativ
şi să nu accepţi ce e deja încetăţenit.
Cei pe care vi-i arăt pe fundal sunt fraţii mei, Ethan şi Wesley:
unul e chimist, iar celălalt e meteorolog.
Perspectiva ta poate fi singurul mod în care vei percepe arta, istoria, muzica
sau orice altceva.
Vă arăt cum văd eu matematica:
ăsta-i 32 şi rotaţiile reprezintă:
adunare, scădere, împărţire, înmulţire etc.
Sunt aici ca să facem împreună mecanică cuantică, OK?
Azi vorbim despre ecuaţia lui Schrödinger,
separată pe perioade de timp independente,
şi o vom rezolva în condițiile de limită
pentru cazul reţelelor şi al unei particule într-o cutie.
Să trecem la treabă!
O să vă împart nişte foi cu teoria. Le împart în două.
Poate cineva să vină să ia astea?
Nu, stai! Înainte să vii am să vă anunţ ceva urgent.
Rămâi acolo. Am glumit! (Râsete)
Nu am... (Aplauze)
N-am venit aici să vă înspăimânt cu mecanica cuantică.
Nu încă.
Să ne gândim la ceva mai simplu: câţi aţi auzit de cercuri?
OK, e bine.
De ce sunt importante?
Au forma biscuiţilor,
a roţilor de skateboard şi, cel mai important,
au forma butonului care-ţi porneşte X-box-ul 360.
Ce ştim despre cercuri de la şcoală?
Ştim π r^2, ştim că-s rotunde. Mai ştim ceva?
Nu prea.
Să vă spun eu ce puteţi face cu cercurile. E teorema lui Johnson.
Nu e chiar o teoremă, e doar un mod în care matematicienii judecă lucrurile.
Johnson a spus că iei 3 cercuri şi le suprapui astfel încât
să ai 6 linii albastre, – eu le numesc „albastre” –
deci sunt 6 linii care se intersectează într-un punct.
Celelalte 3 puncte formeaza un cerc de aceeaşi dimensiune.
Interesant.
Asta nu e doar π r^2, e ceva nou.
Pentru că Johnson nu s-a gândit doar: „A, am π r^2, rotund şi gata,”
el a creat matematică.
Şi a făcut-o în felul lui unic.
Ştiu că nu toţi aveţi talent la mate, aşa că...
(Râsete)
să trecem la ceva mai interesant.
Aţi auzit de Isaac Newton în cariera voastră de liceeni.
Poate de la prisme sau ce-a mai făcut el.
În 1665, Isaac Newton era la Universitatea Cambridge.
Cei care chiar cunosc istorie ştiu
că pe atunci Cambridge era închisă din cauza ciumei.
Aşadar Isaac Newton nu avea cum să înveţe.
S-a oprit din învăţat
şi probabil se ascundea de ciumă împreună cu pisica într-un cămin.
A trebuit să se oprească din învăţat, dar nu şi din gândit.
Se gândea la o problemă de astrofizică.
Cred că voia să calculeze revoluţia Lunii în jurul Pământului,
iar eu am refăcut-o în cazul revoluţiei lui Mercur în jurul Soarelui.
Bun.
Ca să-şi rezolve problema el a creat analiza matematică,
legile lui Newton, atracţia gravitaţională,
telescopul, pentru a-şi verifica teoria, şi optica
şi alte nebunii în doi ani în care n-a mai învăţat.
A fost foarte bine pentru noi că a trebuit să nu mai înveţe.
Când n-a mai învăţat a început să gândească şi a creat ştiinţă.
E grozav, că acum avem teorie în fizică!
OK!
Ar fi putut fi un student de top, cu note maxime,
ar fi putut fi pe lista decanului, să-şi facă profesorii mândri,
dar n-ar mai fi creat nimic dacă nu s-ar fi oprit din învăţat.
Avea nevoie să înceapă să judece lucrurile din propria perspectivă, unică,
ca să-şi poată crea teoria.
Acum să mă prezint oficial, pentru că n-am apucat la început.
Acum vreo 11 ani am fost diagnosticat cu autism.
Adică mă concentram atât de mult pe detalii
încât părea că nu gândesc deloc.
Gândeam aşa: uite o reflexie, deci e o lumină sus,
dar uite umbra mea, deci lumina e acolo.
Mă uitam în colo şi o găseam.
(Râsete)
Atunci lumea credea că n-o să învăţ niciodată,
pentru că părea că mă uit în gol, că nu fac absolut nimic.
Au început să-mi spună că n-o să învăţ, că n-o să gândesc, n-o să vorbesc,
că n-o să-mi leg şireturile...
... probabil aici au avut dreptate, pentru că port sandale.
Totuşi la vârsta aia m-am dus la Barnes and Noble şi mi-am luat o carte
şi din datele de acolo am dedus legile lui Kepler.
Și se presupunea că nu pot învăţa sau gândi deloc.
Aşadar, după alţii, situaţia nu părea bună pentru că nu pictam cu degetele
şi nu ascultam poveşti sau alte chestii pe care le fac cei de 2, 3, sau 4 ani.
Din cauza asta, ai mei m-au dus la Centrul de Educaţie Specială,
care e extrem de special, pentru că nu mă educau deloc.
(Râsete)
Atunci a trebui să mă opresc din învățat,
că n-aveam cum, doar eram la Special Ed...
Ce au făcut...
Nu puteam învăţa absolut nimic.
Totuşi, la vârsta aia am început să mă gândesc la lucruri,
la toate aceste umbre
şi cred că de asta îmi plac azi astrofizica, fizica şi matematica.
Cred că azi fac ceea ce fac, pentru că n-a mai trebuit să învăţ.
Să continui despre gravitaţie.
E un subiect interesant pentru noi, cei cărora ne place fizica.
Deci, să continui.
Chestia e că
după câteva secole
fizicienii aveau destulă tehnologie pentru experimente
ca să testeze orbita lui Newton.
El prezisese că orbita lui Mercur era un oval
sau, cum se spun în știință, o elipsă.
Dar când au studiat-o cu telescoapele, au văzut chestia asta.
Cei care sunt oameni de ştiinţă, ştiţi că asta e o exagerare,
Asta nu arată prea bine, Newton a greşit.
Unul dintre cei mai mari fizicieni, a greşit. A greşit!
Aveam nevoie de altcineva care să facă la fel ca Newton:
să uite tot ceea ce ştia!
Şi să recreeze asta.
Acel om era Albert Einstein.
Albert Einstein se oprise şi el din drum şi n-o ducea prea bine.
Era evreu şi totul se întampla în Germania pre-nazistă,
aşa că n-a intrat la Universitatea locală.
A trebuit să lucreze la un birou de brevete.
Nu e fizică teoretică şi e vorba de Einstein.
Deci...
Einstein avea, dintr-o dată, tot timpul să se gândească.
S-a oprit din învăţat, dar a avut tot timpul să se gândească;
Făcea experimente mentale şi se gândea la tot felul de lucruri.
Şi s-a imaginat pe el pe o trambulină, cu câţiva prieteni...
... aici am greşit, pentru că fizicienii... nu prea au prieteni.
(Râsete)
Albert Einstein era pe o trambulină cu un singur prieten,
şi probabil se jucau ceva... tenis sau mai ştiu eu ce...
Oricum, erau fizicieni, aşa că nu coordonau prea bine mişcările,
aşa că poate nu nimereau mingile, care treceau pe lângă ei.
Einstein s-a gândit un pic şi-a zis: „Fără frecare, asta-i gravitaţia!”
Şi-a dat seama că e vorba doar de gravitaţie.
A prezis apoi mişcarea care urma să arate ca acea chestie nebunească.
Dar acea nebunie e la fel cu cealaltă.
Deci Einstein a rezolvat problema doar gândind în felul lui unic.
N-a mai învăţat şi a început să gândească, să creeze.
Mă întorc la poveste, că aici am cam bătut câmpii.
Deci cam acum 3 ani,
erau nişte ore de analiză matematică, la care am vrut să stau în spatele clasei,
aşa că m-am hotărât că pentru asta să învăţ
algebră, trigonometrie şi toată matematica de gimnaziu şi pe aia de liceu
şi analiza de anul I, în două săptămâni,
ca să pot sta în spatele clasei.
Aveam 10 ani.
(Râsete)
OK.
Tot atunci, dovedind asta, m-au acceptat la universitate.
Aveam tot 10 ani.
Apoi a trebuit să merg la interviul de admitere,
– ştiţi, e un interviu –
mă duceam la interviu și aveam niște monede pentru parcare
şi le-am scăpat prin biroul tipului,
şi i-am lăsat impresia că n-am bun-simţ şi m-a cam ținut în urmă un semestru.
Deci, iar a trebuit să nu mai învăţ în perioada aia.
Şi ce-am făcut?
N-am mai învăţat şi m-am apucat de jocuri video şi chestii din astea?
NU!
Am început să mă gândesc la forme!
(Râsete)
Şi mă preocupa o anumită problemă de astrofizică pe atunci, dar şi acum.
Următoarele două săptămâni m-am tot gândit la formele astea
la problema asta şi, după un timp, am rezolvat-o.
Deci am rezolvat problema de astrofizică,
similară cumva cu ce s-a întâmplat cu Einstein şi Newton,
dar n-o să vă spun exact despre ce e vorba pentru că n-am publicat-o încă.
Când o să mi se publice lucrarea, o să vedeţi despre ce e vorba,
(Râsete)
cei care citiţi reviste de ştiinţă.
(Râsete)
Mă gândeam la problemele astea...
Aveam doar un teanc de 500 de coli ieftine,
şi cum mă gândeam la lucruri multidimensionale le umpleam tare repede.
Aşa că am trecut la table albe pentru că mi se terminase hârtia.
Dar şi tabla am umplut-o repede,
aşa că am trecut la geamurile casei.
Ai mei m-au gonit cu Windex de pe geamuri.
Ecuaţiile mele erau şterse de oribilii creatori ai spray-urilor Windex.
Dar din cauza asta, după vreo lună,
ai mei au văzut că nu mai ies în parc şi că tot desenez forme ciudate pe geam.
De fapt, încercam să mă contrazic, ca să nu ajung ca Newton.
Nu voiam să am dreptate 100 de ani şi apoi să fiu contrazis.
Scriam pe geamuri, încercam să-mi demontez teoria,
dar fără succes.
Apoi părinţii, dându-şi seama că ar fi trebuit să fiu în parc,
au chemat un tip de la Princeton
și i-au spus să mă contrazică ce făceam.
Din păcate n-a fost cazul şi mi-a zis că-s pe drumul cel bun.
Aşa că nu mă duc în parc.
(Râsete) (Aplauze)
Apoi, fiindcă n-a mai trebuit să învăţ,
am început să gândesc şi am rezolvat problema.
Apoi m-am hotărât să fac un video despre analiza matematică,
pentru toți cei care voiau să ştie analiză matematică,
adică pentru ceilalţi trei interesaţi, ca să înţeleagă şi ei.
Am făcut videoul de analiză,
Lumea şi-a dat seama că am 12 ani şi fac video de analiză matematică.
Primii care m-au băgat în seamă au fost cei de la Indianapolis Star.
M-au pus pe prima pagină a ziarului, cum vedeţi aici,
mâncând un sandwich.
Era tare gustos.
Apoi videoul meu a devenit viral.
Când am făcut poza asta avea peste 2 milioane de vizualizări.
Un video de analiză matematică să devină viral. Cine-ar fi crezut?
(Râsete)
Apoi a fost tradus în limba asta, care-o fi.
Poate cineva să-mi spună ce limbă e? Eu n-o pot citi.
(Din sală: „Chineză”.)
Bun, e chineză.
E bine de ştiut.
(Râsete)
Apoi m-a sunat un tip de la Fox TV
şi am putut desena pe geamurile lui. Era Glen Beck. (Râsete)
Ce-a fost interesant aici e că avea geamuri imense,
la etajul 23, peste clădirea Chrysler, aşa că a fost drăguţ.
(Râsete)
Apoi au început să vină musafiri ciudaţi la mine acasă.
(Râsete)
A apărut Morley Safer, de la CBS Sixty Minutes.
Vedeţi că port aceleaşi sandale.
(Râsete)
Să recapitulăm:
Einstein, Johnson şi Newton şi toţi cei despre care am vorbit
sunt ei genii?
De asta sunt ei speciali? De asta au reuşit ce-au reuşit?
Categoric NU! Ei, NU!
Nu de asta! (Râsete)
Chestia e că au făcut tranziţia de la învăţare la gândire şi creaţie.
Apoi mass media a zis că asta defineşte geniul.
Sigur că au avut IQ-uri relativ mari,
dar ştiţi şi voi că există mulţi oameni cu IQ-uri mari care nu creează aşa ceva,
ci doar memorează sute de mii de zecimale ale lui pi.
Îi întreb: de ce nu memorează alt număr? Uite, eu am Phi pe tricou.
Concluzia: nu trebuia să fiu azi aici, mi s-a spus că nu urmează să vorbesc.
Probabil câţiva terapeuţi urmăresc stupefiaţi asta.
(Râsete) (Ovaţii) (Aplauze)
Bun, deci eu nu pot vorbi, nu pot învăţa, dar pentru că am făcut tranziţia
de la învăţare la gândire la creaţie, azi mă aflu aici.
Şi vorbesc în fața a 400-800 de oameni în New York.
Cu ce vreau să rămâneţi din discursul meu?
Vreau ca în următoarele 24 de ore,
ştiu că aveţi şcoală sau poate nu, că e sâmbătă,
vreau ca în următoarele 24 de ore să nu învăţaţi nimic.
N-aveţi voie să învăţaţi nimic următoarele 24 de ore!
(Publicul: Da!)
(Râsete)
În schimb aş vrea să faceţi următorul lucru:
fiecare aveţi o pasiune, nu ştiu care.
Vă vorbesc de 11 minute şi nu ştiu ce vă pasionează.
Dar aveţi o pasiune şi fiecare ştiţi ce e.
Vreau să vă gândiţi la domeniul acela în loc să învăţaţi despre domeniul acela.
În loc să studiaţi domeniul, să fiţi domeniul!
Că e muzică, arhitectură, ştiinţă sau orice,
gândiţi-vă la acel domeniu şi, cine ştie, poate creaţi ceva.
Vă mulţumesc mult. Sunt Jacob Barnett.
(Ovaţii) (Aplauze)