Næsten alle i verden er en del af et samfund,
stort eller lille.
Og disse samfund har fælles behov.
De har brug for lys.
varme,
klimaanlæg.
Mennesker fungerer ikke optimalt, når det er for varmt eller koldt.
De har brug for mad der dyrkes, leveres og opbevares sikkert.
Der er brug for at affald indsamles og bortskaffes.
Folk skal transporteres fra sted til sted
hurtigst muligt.
Alle disse aktiviteter kræver energi.
Energi i form af elektricitet til lys og aircondition.
Energi i form af varme.
Og kemisk bundet energi i gødning eller brændstof
til landbrugsmaskiner og anden transport.
Jeg har arbejdet 10 år hos NASA.
I starten, tilbage i år 2000,
var jeg meget interesseret i fællesskaber.
Men det var denne slags fællesskab, jeg tænkte på ...
en månebase.
Beboerne vil have de samme behov, som folk på Jorden har,
og samtidig unikke begrænsninger.
Og vi tænkte over hvordan, vi kunne levere energi
til dette unikke fællesskab.
Der er ingen kul på Månen.
Der er ingen olie.
Der er ingen naturgas.
Der er ingen atmosfære
Heller ingen vind.
Og solenergi har ét stort problem:
Månen kredser om Jorden en gang om måneden.
I to uger er solen væk,
og dine solpaneler laver ingen strøm.
At forsøge at lagre energi nok til to uger ved hjælp af batterier
er ikke en praktisk løsning.
Så atomkraft var det eneste valg.
Tilbage i 2000 vidste jeg ikke ret meget om atomkraft,
så jeg forsøgte at lære mere.
Næsten al den atomkraft vi bruger her på Jorden i dag bruger vand
til køling.
Der er der visse fordele ved, men også en masse ulemper.
Hvis du vil lave elektricitet, skal vandet være meget varmere
end det normalt er.
Under normale omstændigheder koger vand ved 100 grader Celsius.
Det er langt fra varmt nok til effektivt at lave elektricitet.
Så vandkølede reaktorer må køre med langt højere tryk
end vores atmosfæriske tryk.
Visse vandkølede reaktorer kører med over 70 atmosfærers tryk,
og andre bliver nødt til at køre med helt op til 150 atm. tryk
Der er ingen vej udenom;
du bliver simpelthen nødt til det, hvis du vil lave elektricitet
med en vandkølet reaktor.
Det betyder du må bygge din vandkølede reaktor
som en trykkoger
med vægge af stål over 20 cm tykke.
Hvis det lyder tungt, så har du ret.
Det kan gå grueligt galt hvis der sker et uheld
hvor trykket forsvinder i reaktoren.
Hvis du har flydende vand der er 300 grader varmt,
og du fjerner trykket
forbliver det ikke flydende længe;
det forvandles til damp.
Så vandkølede reaktorer bygges ind i store, tykke betonbygninger
kaldet indeslutningsbygninger,
hvis formål er at holde på al den damp, der vil vælte ud af reaktoren,
hvis du ved et uheld mister trykket.
Damp fylder ca. 1000 gange mere end flydende vand,
så indeslutningsbygningen ender med at blive enorm
i forhold til reaktorens størrelse.
En anden negativ ting når du mister trykket,
og vandet forvandles til damp;
Hvis du ikke får køling frem til brændstoffet i reaktoren,
kan det overophede og smelte.
Vore dages reaktorer bruger uranoxid som brændstof.
Det er et keramisk materiale med egenskaber
i stil med den keramik vi laver kaffekrus og kogegrej af
eller de mursten vi bygger ildsteder af.
De er kemisk stabile,
men ikke gode til at at transportere varme.
Hvis du mister trykket, mister du vandet,
og så nedsmelter dit brændstof
og frigiver radioaktive fissionsprodukter.
At lave atombrændstof i fast form er en kompliceret og dyr proces.
Og vi høster mindre end én procent af energien gemt i det,
før det må ud af reaktoren.
Vandkølede reaktorer har en yderligere udfordring;
de skal ligge nær store vandmasser,
hvor dampen kan køles ned og blive til vand igen.
Ellers kan de ikke lave elektricitet.
Der er bare ingen søer eller floder på Månen,
så hvis du synes at vandkølede reaktorer
ikke rigtigt passer til en månebase,
er vi nok ret enige.
(Latter)
Til mit store held stødte jeg på en anden form for atomkraft,
som ikke har alle disse problemer
af en simpel årsag:
Den er ikke baseret på vandkøling og bruger ikke fast brændstof.
Overraskende nok er den baseret på salt.
En dag jeg besøgte en ven på hans kontor
bemærkede jeg denne bog på hylden: "Fluid Fuel Reactors"
Jeg blev nysgerrig og spurgte om jeg måtte låne den.
I den bog lærte jeg om forskningen i USA
tilbage i 1950'erne,
i en slags reaktor, der ikke var baseret på fast brændstof
eller vandkøling.
Den havde ingen af den vandkølede reaktors problemer
og årsagen var ligetil.
Den brugte en blanding af fluoridsalte som brændstof,
konkret flourider af lithium, beryllium, uran og thorium.
Flouridsalte er yderst kemisk stabile.
De reagerer ikke med luft eller vand.
De skal varmes op til omkring 400 grader Celsius
før de smelter.
Men det er faktisk perfekt til at lave strøm
med en atomreaktor.
Det bedste ved det hele:
de behøver ikke køre med højt tryk.
Og det gør en kæmpe forskel.
Det betyder at de ikke skal indkapsles i massive stålkonstruktioner,
de behøver ikke vand til køling
og der er intet i reaktoren
der markant kan ændre massefylde, ligesom vand kan.
Så reaktorens indeslutningsbygning
kan laves langt mindre og tætsluttende.
Modsat faste brændstoffer som nedsmelter, hvis du ikke køler dem,
så er flydende flouridsalte allerede smeltet
ved en langt lavere temperatur.
Under normal drift, er der en lille prop her
i bunden af reaktorkammeret.
Proppen er lavet af et stykke frosset salt
som du holder frosset ved at blæse kold gas
på ydersiden af røret.
Hvis der opstår en nødsituation og du mister al strøm
til dit atomkraftværk,
så stopper den lille blæser,
den frosne prop smelter,
og det flydende fluorid- brændstof i reaktoren
løber ud af kammeret, gennem røret
og ind i en afløbstank.
Afløbstanken er designet til at flytte store mængder varme,
så saltet køles passivt,
mens varmeudviklingen daler over tid.
I vandkølede reaktorer
skal du typisk sikre dig strøm til kraftværket
for at holde vandet i gang og forhindre nedsmeltning
som vi så i Japan.
Men mister du strømmen til denne reaktor,
så lukker den selv ned uden menneskelig indgriben
og overgår til en sikker og stabil tilstand.
Det lød ret godt i mine ører
og jeg var spændt på potentialet i at bruge en flydende fluorid-reaktor
til strøm på månebasen
Men så hørte jeg om thorium og historien blev endnu bedre.
Thorium er et naturligt forekommende stof,
som er fire gange mere udbredt end uran i jordskorpen.
Det kan bruges i flydende fluorid thorium-reaktorer
til at lave elektrisk energi, varme og andre værdifulde produkter.
Dets høje energitæthed gør at du kan holde et livs forbrug af thorium-energi
i håndfladen.
Thorium er også udbredt på Månen og nemt at finde.
Her er et kort over hvor Månens thorium findes.
Thorium har en elektromagnetisk signatur, der gør det nemt at finde
selv fra et rumskib.
Med energien fra en flydende fluorid thorium-reaktor
kunne vi rense og genbruge al luften, vandet og affaldet
på månebasen.
Faktisk ville det være en nødvendig forudsætning for succes.
Vi kunne dyrke livsvigtige afgrøder til at brødføde indbyggerne,
selv gennem en to uger lang månenat
med strømmen fra reaktoren.
Det så ud til at den flydende fluorid thorium-reaktor (LFTR)
kunne være den strømkilde der gjorde en selvforsynende månebase
til virkelighed.
Men så spurgte jeg mig selv;
hvis det var det helt rette for en månebase
hvorfor så ikke også på Jorden i fremtidens samfund,
selvforsynende og energi-uafhængigt?
De selvsamme teknikker til at lave energi og genbruge affald,
som kan have stor betydning i forhold til at overleve på Månen,
kan også have stor betydning i forhold til at overleve på Jorden.
I dag bruger vi fossile brændstoffer,
fordi de er nemme at finde og fordi vi kan.
Desværre får de visse dele af vores planet til at ligne Månen.
Fossile brændstoffer fører os ind i konflikter
i ustabile områder af verden
og koster penge og liv.
Alt det kunne ændre sig, hvis vi brugte thorium.
Forstår I, i en LFTR kunne vi bruge thorium 200 gange mere effektivt
end vi bruger uran nu.
Og fordi en LFTR er i stand til at frigive næsten al
energien i thorium,
reduceres affaldsmængden med en faktor flere hundrede i forhold til uran
og med flere millioner i forhold til fossilt brændstof.
Vi får stadig brug for flydende brændstof til køretøjer og maskiner
men vi kunne lave dette brændstof ud af atmosfærens CO2
og vand, næsten som naturen selv gør.
Vi kunne lave brint ved at spalte vand
og kombineret med kulstof høstet fra atmosfærens CO2, kunne vi lave
brændstoffer såsom methanol, ammoniak og dimethylæter,
som direkte kan erstatte dieselbaserede brændstoffer.
Forestil jer CO2-neutral benzin og diesel
bæredygtigt og selvskabt.
Har vi nok thorium?
Ja, vi har.
I USA er der over 3.200 tons thorium
opmagasineret for 50 år siden
som ligger begravet i en kløft i Nevada.
Hvis dette thorium blev brugt i LFTR'er,
så kunne det producere næsten lige så meget energi som USA bruger på 3 år.
Og thorium er ikke et sjældent stof.
Der er mange områder, såsom dette i Idaho,
på størrelse med en fodboldbane, der kan levere thorium nok årligt til at dække
verdens behov for energi.
Med flydende fluorid thorium-teknologi
kan vi bevæge os væk fra de dyre og besværlige aspekter
ved den nuværende vandkølede uran-baserede atomkraft
Vi ville ikke behøve de store højtryks-atomreaktorer
og de endnu større bygninger de kræver.
Vi ville ikke behøve de store ineffektive dampturbiner.
Vi ville ikke behøve
de mange lange højspændingskabler
for thorium er en meget mobil energikilde,
som kan placeres tæt på hvor den behøves.
En LFTR er en kompakt enhed,
meget energieffektiv og sikker,
som kan lave al den energi vi behøver døgnet rundt
uden hensyntagen til vind og vejr.
i 2007 brugte hele verden 5 milliarder tons kul,
31 milliarder tønder olie,
5 billioner kubikmeter naturgas,
og 65.000 tons uran
til at dække behovet for energi.
Med thorium kan vi nøjes
med 7.000 tons, som kan udvindes indenfor et enkelt område.
Hvis du synes dette lyder interessant så besøg vores hjemmeside,
hvor et voksende, entusiastisk fællesskab af fortalere for thorium
arbejder på at fortælle verden hvordan vi kan opnå en ren, sikker og
bæredygtig energi-fremtid,
baseret på energien i thorium.
Mange tak (Salen klapper)