Bila je to 1816. godina.
Evropa i Severna Amerika samo što su prošle
kroz niz razarajućih ratova
i činilo se da se primiče spor oporavak,
ali priroda je imala druge planove.
Posle dve godine slabe žetve,
proleće je donelo velike kiše i hladnoću,
uzrokujući izlivanje reka i propadanje useva
od Britanskih ostrva do Švajcarske.
Sneg čudne boje pao je u Italiji i Mađarskoj,
a glad, pobune zbog hrane i epidemije bolesti su usledile.
U međuvremenu, Nova Engleska bila je obavijena
čudnom maglom
koja se nije razilazila,
dok je tlo ostajalo zamrznuto
kasno u junu.
U toku perioda koji je postao poznat kao „godina bez leta”,
neki su mislili da je počela apokalipsa.
Mesec je ovako opisan u pesmi Lorda Bajrona, „Tama”:
„Sanjao sam, a ipak, to uopšte ne beše san.
Ugasilo se sjajno Sunce,
a zvezde su lutale po tmini u večnom prostoru,
bez zraka, bez puta,
a Zemlja okovana ledom lelujala je slepa i zacrnjena
u vazduhu bez Meseca,
svitanje je došlo i otišlo, i došlo ne donoseći dan.”
Nije bilo načina da se sazna
da se pravi uzrok njihove nesreće
pojavio pre godinu dana na udaljenenosti od nekoliko hiljada kilometara.
Erupcija vulkana Tambore 1815. godine
na indonežanskom ostrvu Sumbava,
onoga što je poznato kao supervulkan,
koji odlikuje ogromna količina eruptivnog materijala,
mnogo puta veća nego kod običnih vulkana.
Dok je popularna slika vulkanskog razaranja
istopljena stena koja zahvata zemlju u okolini,
mnogo veće razaranje uzrokovano je
onime što ostaje u vazduhu.
Vulkanski pepeo koji raznosi vetar
može zakloniti nebo i po nekoliko dana,
dok otrovni gasovi, kao što je sumpor dioksid,
reaguju u stratosferi,
blokirajući solarno zračenje
i drastično rashlađujući atmosferu ispod.
Vulkanska zima koja je nastala,
zajedno sa drugim posledicama kao što je kisela kiša,
mogu imati višestruke posledice po kontinente,
prekidajući prirodne cikluse
i uništavajući biljni svet od koga zavise drugi organizmi,
uključujući i ljudska bića.
Oslobađajući skoro 160 kubnih kilometara
kamenja, pepela i gasa,
erupcija vulkana Tambora
bila je najveća koja je ikada zabeležena u istoriji,
uzrokujući čak 90 000 smrtnih slučajeva.
Prethodne erupcije su, međutim, bile još smrtonosnije.
Erupcija iz 1600. godine peruanskog vulkana Hajnaputina
verovatno je započela rusku glad
koja je ubila skoro dva miliona,
dok se drevnije erupcije krive za glavne svetske događaje,
kao što je pad kineske dinastije Ša,
nestanak minojske civilizacije,
čak i genetsko usko grlo u ljudskoj evoluciji
koje je imalo za posledicu da su svi osim nekoliko hiljada ljudi
izbrisani sa lica Zemlje pre oko 70 000 godina.
Jedan od najopasnijih tipova supervulkana
je eksplozivna kaldera,
koja se formira kada se uruši vulkanski krater
posle toliko snažne erupcije
da sada prazna komora za magmu
više ne može da izdrži njenu težinu.
Iako je deo vulkana iznad tla nestao,
podzemna vulkanska aktivnost se nastavlja.
Bez načina oslobađanja,
magma i vulkanski gasovi nastavljaju da se akumuliraju
i šire ispod zemlje,
povećavajući pritisak sve dok masivna i snažna eksplozija
ne postane neizbežna,
a jedna od najvećih aktivnih vulkanskih kaldera
prostire se tik ispod Nacionalnog parka Jeloustoun.
Poslednji put kada je bila erupcija, pre 650 000 godina,
pokrila je veći deo Severne Amerike
sa skoro dva metra pepela i kamenja.
Naučnici trenutno nadgledaju
najaktivnije svetske vulkane,
a procedure za predviđanje erupcija,
sprovođenje evakuacija i skretanje toka lave
poboljšale su se tokom godina.
Međutim, velike razmere
i globalni domet supervulkana
za mnoge ljude znače da neće imati gde da beže.
Na sreću, trenutni podaci ne pokazuju
da će se takva erupcija dogoditi za narednih nekoliko hiljada godina.
Ipak, ideja o iznenadnoj i neizbežnoj apokalipsi
koja uništava civilizaciju prouzrokovanoj događajem
sa druge polovine Zemljine kugle,
ostaje moćna i strašna slika.
Manje je fiktivna nego što bismo voleli da verujemo.
„Vetrovi uvenuše u ustajali vazduh,
a oblaci nestadoše;
tami nije trebala njihova pomoć -
ona je bila svemir.” - Lord Bajron