Hei kaikki.
Todella hienoa olla täällä.
Nimeni on Emilia Lahti ja olen tutkija.
Eräs viisas henkilö on sanonut, että tutkimus on usein itsetutkimusta.
Me tapaamme kiinnostua asioista,
joilla on meille henkilökohtainen merkitys.
En ole tässä asiassa poikkeus.
Tämä puhe kertoo löydöstä,
joka on vaikuttanut elämääni ja on muuttanut tapaani ajatella
ja joka sai alkunsa läpikäymästäni traumasta.
Kokemani seurauksena halusin ymmärtää,
miten yksilöt selviävät äärimmäisissä vastoinkäymisissä
ja mikä saa meidät kestämään,
kun meistä tuntuu, että olemme käyttäneet voimavaramme.
Tiedämme varmasti kaikki jonkun sellaisen henkilön.
Tässä on yksi sellainen henkilö, jonka tarinan haluan jakaa.
Hänen nimensä on Kati Lepistö van der Hoeven.
Hän saatta näyttää ihan tavalliselta naiselta
– sen lisäksi, että hän näyttää
kuin Lapin jumalattarelta tässä kuvassa.
Totuus on,
että Katin koko olemassaolo on kaunis oodi
ihmisluonnon resilienssille.
20 vuotta sitten Kati kärsi mittavan aivohalvauksen,
joka jätti hänet lukkoon hänen omaan fyysisen kehonsa sisälle.
Hän kommunikoi silmien liikkeiden ja aakkostaulun avulla.
Katin päivittäinen elämä
on kaunis esimerkki siitä,
miten ihmiset selviävät vastoinkäymisistä.
Esimerkki siitä, miten meidän toisinaan täytyy nähdä
yli sen hetkisen todellisuuden rajoitusten.
Katin tarina on kaunis johdatus siihen,
mitä tulen kertomaan seuraavaksi.
Olla Kati on edellyttänyt jotain enemmän kuin resilienssiä,
joka viittaa kykyyn ponnahtaa takaisin vastoinkäymisistä,
tai pitkäjänteisyyttä,
joka viittaa pitkän tähtäimen tavoitteellisuuteen.
Olla Kati on vaatinut jotain, minkä olemme Suomessa vuosisatoja
tunteneet nimellä sisu.
Opimme sisun merkityksen melkeinpä ennen kuin
opimme puhumaan tai kävelemään.
Sisu on kykyä selvitä äärimmäisistä vaikeuksista.
Se on suunnatonta päättäväisyyttä ja rohkeutta vastoinkäymisen hetkellä.
Se tarkoittaa, että näkemättä hopeista pilvenreunaa
hyppää myrskyyn siitä huolimatta.
Sisun ytimessä on kaunis ajatus,
että meissä on enemmän voimaa kuin mitä päällepäin näkyy.
Keskeistä on, että
vaikka sisu on niin keskeinen osa suomalaista kulttuuria,
sillä on merkitystä
asuipa missäpäin maailmaa tahansa.
Me kaikki kohtaamme vastoinkäymisiä
ja meidän kaikkien on selviydyttävä niistä jollain tavoin.
Sisu ilmentyy syvästi niissä,
jotka pitävät kiinni toivosta missäpäin maailmaa tahansa.
Tästä aiheesta puhuminen on yksi suurimmista intohimoistani.
Sisulla ei ole suoraa käännöstä muissa kielissä.
Se ole pelkkä suomalainen vastine
tahdonvoimalle tai pitkäjänteisyydelle,
vaan se on jotain enemmän.
Suomalaisessa kulttuurissa sisu nähdään usein kokonaisena asenteena
tai elämän filosofiana.
Se voi kantaa assosiaatiota oikeudenmukaisuuteen ja rehellisyyteen.
Meillä on joitakin sanoja, mitkä teoriassa
olisivat voineet päätyä tarkoittamaan sisua.
Tässä on yksi sellainen.
Periksi...
...anta
...matto
Täällä on lisää!
Periksiantamattomuus.
Joltakin, joka ei ole ei ole suomenkielinen
voi tämän sanan pelkkä sanominen vaatia hieman sisua.
Sisu on ollut iso osa kulttuuriamme pitkään,
mutta emme ole aina vältämättä pystyneet selittämään,
mistä sisussa on todella kyse.
Se herätti mielenkiintoni.
Yksi asia, jonka löydät, jos googletat sanan 'sisu'
on viittaus suomalaisiin talvisodan aikaan
ja miten meitä vastassa oli paljon itseämme suurempi vastustaja
ja me selvisimme vastoin kaikkia odotuksia.
Tämä tapahtuma nosti sisun lähes pyhään asemaan Suomessa
seuraaviksi sukupolviksi.
New York Times vuonna 1940
kirjoitti, että sisu on sana, joka kuvastaa Suomea.
Mikä on voimallista.
Silti, vaikka sisu on ollut niin voimakas osa Suomea
en pystynyt löytämään vastausta sille
onko sisu kenties luonteenpiirre, onko se taipumus.
Vai onko se kenties pelkkä myytti?
Tai jonkinlainen geneettinen mutaatio ihmisillä,
jotka joutuvat elämään melkeinpä kokonaisen eliniän ilman aurinkoa.
Niinpä minä kiinnostuin tästä.
Elämämme tapahtumiin toisinaan
liittyy onnekasta sattumanvaraisuutta.
Vuonna 2012
satuin tapaamaan upean naisen
nimeltä Angela Duckworth,
joka on tutkimusprofessori Pennsylvanian yliopistossa.
Osallistuin kuunteluoppilaana Angelan luennolle
eräänä talvisena helmikuun aamuna.
Hän puhui tutkimuksestaan liittyen sinnikkyyteen,
joka viittaa intohimoon ja pitkäjänteisyyteen
pitkäntähtäimen tavoitteita kohtaan.
Kiinnostuin, miten sisu ja sinnikkyys
ovat kenties yhteydessä toisiinsa
ja ehkä voimme oppia jotain.
Lähetin Angelalle sähköpostin,
jossa oli yksi yksinkertainen kysymys:
"Oletko koskaan kuullut sisusta?"
Koska Angela on Angela, totta kai hän oli kuullut sisusta.
Hän tavallaan vahvisti ajatukseni siitä,
että sisu on jotain, mitä kannattaa tutkia sen itsensä vuoksi.
Se oli luultavasti alkusysäys
matkalleni sisun maahan tutkimusmielessä.
Tämän seurauksena ryhdyin tarkastelemaan
hieman tavanomaisestakin poikkeavia ideoita.
Ja törmäsin tähän
1800-luvulla vaikuttaneeseen filosofiin
nimeltä William James,
joka oli sanonut,
että "Me emme ymmärrä tarpeeksi ihmisen henkisistä ominaisuuksista."
Hän myös sanoi, että meidän on rakennettava eräänlainen
"voiman topografia".
Meille, jotka toisin kuin William,
emme menneet Harvardiin 12- vuotiaana
selkokielellä tämä tarkoittaa:
luoda ymmärrys tai ikään kuin kartta
siitä, miten me selviämme mittavista vaikeuksista.
Jos me ymmärrämme sen
ehkä me ymmärrämme paremmin myös ihmiselämää
ja ehkä auttaa toisiamme.
William James sanoi myös,
että me liian harvoin koettelemme omia rajojamme tarpeeksi
ymmärtääksemme, että meillä on voimavara,
jota hän kutsui nimellä "toinen tuuli".
Se on kuin varatankki,
tai jotain, mikä kytkeytyy päälle kun juoksemme tarpeeksi kauas.
Ja joka aktivoituu vasta,
kun me todella tarvitsemme sitä.
Tämä toi mieleeni sisun
ja minua innosti nähdä
voisiko se, että ymmärrämme sisua hieman paremmin
antaa meille yhden lisäpalasen tähän ihmisyyden palapeliin.
Ja kenties me voismme oppia jotain sen kautta.
Vuonna 2012
toteutin kyselytutkimuksen.
Halusin ymmärtää sisun ydinolemuksen
ja mistä siinä on pohjimmiltaan kyse.
Yksi tärkeimpiä löydöksiä sisusta
oli käsitys siitä erityislaatuisena kykynä toimia,
kun meistä tuntuu, että olemme saapuneet kykyjemme äärirajoille.
Se on enemmän tätä
kuin vaikkapa pitkän aikavälin tavoitteiden toteuttamista.
Tämän lisäksi
sisu näyttää eroavan muista psykologisista käsitteistä.
Esimerkiksi resilienssi
joka viittaa dynaamiseen prosessiin,
jonka kautta sopeudumme vaikeaan tilanteeseen.
Resilienssin ytimessä
on ajatus siitä, että me ponnahdamme takaisin vaikeuksista
aloitamme uudelleen alusta
saamme pään jälleen pinnan yläpuolelle.
Mietin, että sisu on enemmänkin jotain,
joka toimii kuin kanavana tälle.
Ennen kuin saat pääsi jälleen pinnalle
sinun toisinaan selvittävä todella voimakkaista pohjavirtauksista.
Sisu on jotain, mikä auttaa auttaa taistelemaan,
jotta voimme myöhemmin jatkaa siitä, mihin jäimme.
Periksiantamattomuus tarkoittaa tavoitteeseen pyrkimistä
ja sitä, että ei anna periksi esteistä huolimatta.
Eli sinulla on jokin päämäärä.
Sinnikkyys, jota Angela tutkii,
on periksiantamattomuutta intohimon kera.
Sisu puolestaan
ei ole niinkään intohimoa.
Sisu on sitä vaan se on sitä,
kun sinusta tuntuu,
että et kykene jatkamaan eteenpäin.
Olet saavuttanut olettamiesi kapasiteettien rajat
tai olet ehkä väärässä paikassa.
Olet liian lyhyt, liian hidas tai muuta.
Jopa ihmiset ympärilläsi sanovat, ettei kannata yrittää.
Sisu puskee meidät
tuon raja-aidan yli.
Lyhyesti voidaan sanoa,
että sisu liittyy enemmänkin jonkin tilanteen intensiteettiin
kuin pitkän aikavälin kestävyyteen.
Tämä on merkityksellinen ero.
Samalla kun sisu on voimavara
se synnyttää jotain, mitä kutsuin toiminnan tahtotilaksi.
Toiminnan tahtotila on rohkea asennoituminen
vaikeuksia kohtaan.
On hienoa ajatella,
että jos tämä tila edustaa mahdollisuuksiasi
ja kyseisen hetken asettamia rajoituksia.
On jotain, mikä kutsuu esiin
vision sinusta tulevaisuudessa,
mitä voit saavuttaa, jos uskallat kurkottaa.
Sisussa on siis jotain,
mikä herättelee toivoa.
Tämä on minusta yksi tämän käsitteen innoittavampia puolia.
Samaan aikaan,
kuten tämä kuva,
se tuntuu olevan vähän hajallaan.
Yritin löytää keinon kuvata sisua
tavalla joka toisi kaiken tämän yhteen.
Se tuntuu olevan kovin monisäikeinen,
monivivahteinen
ja erityislaatuinen.
Yhtenä iltana
katsoessani Cosmos-sarjaa,
ryhdyin ajattelemaan
ja ymmärsin, että ehkä ratkaisu tähän
on ihan silmieni edessä.
Mietin hiiliatomia,
ja miten hiiliatomi on uniikki
aivan erityinen atomi,
koska se on ainut,
joka pystyy tekemään sidoksen
jopa neljän muun atomin kanssa samanaikaisesti
ja myös itsensä kanssa.
Sillä tavoin
se luo kuin systeemin,
joka mahdollistaa suuremman kokonaisuuden toiminnan.
Jos katsot tätä molekyylikaaviota
ehkä sisu on kuin hiili on tälle kaaviolle.
Jonkinlainen elämän mahdollistava elementti
tai luova voima.
Mikä rakentaa sillan
tämän hetken ja seuraavan välille.
Tämä on yksi ydinideoista
ja miksi minusta tuntuu, että sisu voisi olla jotain
mikä voisi auttaa meitä
tulevaisuudessa voimaannuttamaan ihmisiä.
Sisu sinällään ei ole mitään uutta sinulle,
jos olet joutunut selviämään vastoinkäymisistä.
Sinulla ei vain välttämättä ole ollut sanaa sille.
Sanotaan, että tulevaisuus
on ensin idea
tai tarina, jonka me kerromme itsellemme.
Jos meillä ei ole sanaa
jollekin käsitteelle tai ilmiölle
emme ehkä saa kiinni sen täydestä potentiaalista.
Olemme järkeistäviä olentoja
ja yritäme tehdä selkoa
elämämme tapahtumista näiden käsitteiden kautta.
Ja välitämme tietoa kertomalla tarinoita.
Me myös opimme ja löydämme merkitystä elämäämme
pyrkimällä ymmärtämään näitä tarinoita.
Minä löysin sisun
tällaisen vastaavan itsereflektiivisen prosessin kautta.
Löysin sisun vastoinkäymisen keskellä.
Se mitä teen tänäpäivänä
oli alkoi alunperin yhden naisen pyrkimyksenä
ymmärtää, mitä oli tapahtunut
ja miten hän selvisi.
Jonkin ajan kuluttua huomasin,
että se, mitä tein ymmärtääkseni omia kokemuksiani
auttoi myös muita.
Oli hienoa nähdä,
miten ihmiset tulevat yhteen
kun me inspiroimme toisiamme.
Sillä me olemme kaikki samassa veneessä.
Tämän seurauksena
jätin työni, josa olin ollut pitkään
ja menin takaisin kouluun lukemaan psykologiaa,
joka oli aina ollut ensirakkauteni.
Halusin nähdä, mitä me voisimme tehdä sisulla.
Tänäpäivänä
sisu ja siihen liittyvät aiheet
ovat syy miksi herään joka aamu.
Filosofian Akatemian upean tiimimme kanssa
olemme innostuneita
tuomaan sisun koko maailman tietoisuuteen,
koska siinä on niin valtavasti huikeaa potentiaalia.
Tuleva vuosi on sisun vuosi maailmanlaajuisesti
ja 28.2. on Sisun päivä Suomessa.
Se on itsea siassa jo merkittynä kalentereissanne.
Voit tarkistaa.
Syy miksi teemme tämän
on että me kaikki kollektiivisesti koemme vastoinkäymisiä.
Me kaikki kohtaamme niitä.
Mutta mitä me myös jaamme
on tämä ihmeellinen kyky
selvitä vastoinkäymisistä.
Se on tavallaan sisun vuoden ideana
ja kannustaa ihmisiä
kääntämään vastoinkäymiset voitoksi.
Mikä vielä tärkeämpää
tukemaan toisiamme tässä prosessissa.
Auttaa näkemään, että voima heissä on suurempi
kuin vastonkäymiset, joita kohtaamme.
Koska sisu on niin voimallinen asia
on tärkeää myös huomauttaa,
että meidän ei tule luulla, että sisu on kaikki mitä me tarvitsemme.
"Rytinällä vain eteenpäin!" ja siinä kaikki.
Mikä pohjimmiltaan, ja vastatakseni kysymykseen:
mikä auttoi minua selviämään kokemastani?
Kyllä, toki minulla oli sisua!
Pidin elämästä kiinni ja antanut periksi,
vaikka siltä monesti tuntui.
On kuitenkin jotain, mitä ei voi jättää sanomatta.
Minulla oli joku, joka uskoi minuun
ennen kuin minä uskoin itseeni
ja joka näki enkelin marmorin palassa
ennen kuin minä itse näin sitä
ja joka myös pysyi läsnä tarpeeksi kauan löytääkseen sen.
Tämä ihminen on paras ystäväni ja aviomieheni.
Meillä on suuri valta
avata toisillemme ovia,
Ja myös sulkea niitä.
Tämä tapahtuu toimintamme, eleidemme,
sanojemme kautta.
Uskon, että kun sisu,
tämä ihmeellinen sisäinen voimavara, joka meillä on,
yhdistyy sosiaalisen tukeen, myötätuntoon ja rakkauteen,
on hyvin harvoja asioita jotka ovat meille mahdottomia.
Tämä veistos on yksi suosikkejani.
Se luotiin juhlistamaan voittoa
suuressa meritaistelussa.
Se kuvaa jumalatar Nikea. Nike tarkoittaa voittoa.
Se on yli 2.5 metriä korkea ja 2000 vuotta vanha.
Yksi koskettavimpia seikkoja tässä veistoksessa
ja miksi se on suosikkini, on että
huolimatta huomattavista vaurioista
ja puutteellisuudesta
tämä veistos on yksi ihmiskunnan juhlituimpia
ja arvostetuimpia mestariteoksia.
Tämä ajatus on jotain,
mitä me voimme soveltaa päivittäisessä elämässämme.
Jos me näemme toisissamme
epätäydellisyyden ja kolhujen sijaan
potentiaalin ja kauneuden
ehkä voimme mahdollistaa maailman,
jossa me voimme tervehtyä ja kukoistaa
ja ylittää itsemme.
Uskon vahvasti, että meissä kaikissa on
pajon enemmän, kuin mitä näemme
ja en nyt puhu hiiliatomeista,
vaan toisenlaisesta
elämän mahdollistavasta elementistä
nimeltä sisu.
Uskon myös,
että jos me tunnistamme ja pidämme korkeassa arvossa
tätä potentiaalia meissä kaikissa,
tätä yleismaailmallista potentiaalia,
joka ylittää kulttuurilliset ja maantieteelliset rajat.
Jos me liitämme sisun
kollektiiviseen keskusteluun yhteisestä tulevaisuudestamme,
ehkä me emme onnistu ainostaan voimaannuttamaan
muutamia yksilöitä siellä täällä
vaan kenties
me voimme tuoda tämän ihmisperheen
hieman lähemmäksi toisiaan.
Ja tämä on mielestäni idea,
jota kannattaa jakaa.
Kiitos.